МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Миколаїв

28 квітня 2026 р.	справа № 400/11592/24 	

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., за участю секретаря судового засідання Клепки А.В.,

представника позивачки: Головченко О.А.,
представника відповідача: Чернієнко С.А.,

у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, розглянув адміністративну справу

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 	

до відповідача	військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, АДРЕСА_3 , 	

про	зобов`язання вчинити певні дії 	
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулась з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач або ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить суд зобов`язати відповідача провести службове розслідування за фактом смерті ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) та видати наказ про його звільнення у зв`язку із смертю.
На обґрунтування своїх вимог позивачка пояснила, що ОСОБА_2 є її сином, який в лютому 2022 р. був мобілізований до лав ЗСУ, а в березні 2023 р. помер у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону. Позивачка вважає, що відповідач є лікувальним закладом вищевказаної медичної установи і має в своєму підпорядкуванні ВЧ НОМЕР_2 , до якої було направлено ОСОБА_2 для проходження військової служби, і саме на відповідача покладено обов`язок проведення службового розслідування за фактом смерті ОСОБА_2 .
Відповідач позов не визнав, у відзиві пояснив, що ВЧ НОМЕР_1 не є лікувальним закладом Військово-медичного клінічного центру Південного регіону і не має в своєму підпорядкуванні ВЧ НОМЕР_2 , як помилково стверджує позивачка. Наказом командира ВЧ НОМЕР_3 , яка підпорядковується відповідачу, 10.12.22 р. солдата ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу цієї військової частини та направлено для подальшого проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_2 , до якої він не прибув. 03.03.24 р. солдат ОСОБА_2 помер у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону. Стосовно вимоги позивачки видати наказ про звільнення ОСОБА_2 з військової служби у зв`язку з його смертю, то вона суперечить ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, яка не передбачає такої підстави звільнення з військової служби. Відповідач наголосив на тому, що за фактом смерті солдата ОСОБА_2 10.04.23 р. ВЧ НОМЕР_3 вже було проведено службове розслідування, а із змісту розділу ІІІ п. 15 Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України 21.11.17 р. № 608 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.17 р. за № 1503/31371 (далі - Порядок проведення службового розслідування у ЗСУ) випливає, що одночасне проведення декількох службових розслідувань за одним випадком вчинення правопорушення не допускається.
В судовому засіданні представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення, викладені в заявах по суті справи.
Позовна заява містить клопотання про витребування доказів, яке не може бути задоволено, так як вказані позивачкою докази не стосуються предмету доказування в даній справі.
Вирішуючи спір, суд враховує наступне.
Відповідно до відміток у військовому квитку серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_2 , наказом командира ВЧ НОМЕР_3 від 28.02.22 р. він був зарахований до списків цієї військової частини на посаду майстра-номера обслуги.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_3 від 10.12.22 р. № 329 ОСОБА_2 був виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_3 та знятий з всіх видів забезпечення і направлений до нового місця служби до ВЧ НОМЕР_2 .
Як слідує з матеріалів справи, після виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_3 , ОСОБА_2 до ВЧ НОМЕР_2 не прибув.
З лікарського свідоцтва про смерть № 2 від 04.03.23 р. вбачається, що смерть ОСОБА_2 наступила 03.03.23 р. у стаціонарі Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, а у довідці про причину смерті № 2 від 04.03.23 р. причиною смерті ОСОБА_2 вказаний цироз печінки, криптогенний.
24.04.23 р. на адресу сім`ї ОСОБА_2 було надіслано сповіщення № 44 про смерть останнього, яка не пов`язана з проходженням військової служби.
10.04.23 р. командиром ВЧ НОМЕР_3 затверджено акт службового розслідування за фактом смерті солдата ОСОБА_2 , в якому зокрема зафіксовано, що з моменту наказу командира ВЧ НОМЕР_3 від 10.12.22 р. № 329, солдат ОСОБА_2 був виключений із списків цієї військової частини та направлений до ВЧ НОМЕР_2 . 03.03.23 р. від чергового ВЧ НОМЕР_1 до ВЧ НОМЕР_3 надійшла доповідь про смерть солдата ОСОБА_2 у відділенні кардіореанімації Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, де він знаходився на стаціонарному лікуванні з 25.02.23 р.
Службовим розслідуванням не встановлено місцезнаходження солдата ОСОБА_2 з 10.12.22 р. (дата виключення із списків ВЧ НОМЕР_3 ) і до 25.02.23 р. (поміщення в стаціонар Військово-медичного клінічного центру Південного регіону).
Актом службового розслідування запропоновано не вважати солдата ОСОБА_2 загиблим під час виконання обов`язків військової служби в період безпосередньої участі в бойових діях по захисту національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, захисту незалежності та суверенітету України під час перебування безпосередньо в районі ведення бойових дій.
29.08.23 р. командиром ВЧ НОМЕР_3 затверджено акт службового розслідування за фактом неприбуття на нове місце служби солдата ОСОБА_2 , в якому встановлені ті ж обставини, що і в попередньому акті службового розслідування та додатково зазначено, що про лікування ОСОБА_2 в стаціонарі ІНФОРМАЦІЯ_1 , не була повідомлена ані ВЧ НОМЕР_3 з якої він вибув, ані ВЧ НОМЕР_2 , в яку він був направлений. Враховуючи, що ОСОБА_2 з 10.12.22 р. не був військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_3 , а на службу до ВЧ НОМЕР_2 не прибув, зроблено висновок, що його смерть настала не на службі у ВЧ НОМЕР_3 , а під час скоєння правопорушення у виді неявки на службу під час воєнного стану.
Суд констатує, що за фактом смерті солдата ОСОБА_2 проведено службове розслідування, яке оформлено актом від 10.04.23 р., а за фактом неприбуття на службу до ВЧ НОМЕР_2 проведено службове розслідування, результати якого оформлені актом від 29.08.23 р., а тому вимога позивачки про покладення на ВЧ НОМЕР_1 обов`язку провести службове розслідування за фактом смерті ОСОБА_2 не відповідає фактичним обставинам справи.
Порядок проведення службового розслідування у ЗСУ (розділ ІІІ п. 15) визначає, що одночасне проведення декількох службових розслідувань за одним випадком вчинення правопорушення не допускається.
Додатково суд враховує правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 10.02.21 р. у справі № 640/9600/20, в якій зроблені наступні висновки: “Верховний Суд зазначає, що службове розслідуванням - це комплекс заходів, які здійснюються з метою уточнення причин, установлення обставин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством України, та ступеня вини особи (осіб), яка вчинила це правопорушення.
Висновок службового розслідування, в якому відображено узагальнений опис виявлених порушень норм законодавства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер.
За своєю правовою природою висновок службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.
Висновки службового розслідування не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, висновок за результатами службового розслідування є лише носієм певної інформації.
Водночас обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.”.
Хоча в даній постанові Верховного Суду йде мова про оскарження висновків акту службового розслідування, тоді як в цій справі позивачка просить суд зобов`язати відповідача провести службове розслідування, з даної правової позиції можна зробити висновок, що оскільки акт службового розслідування є суто носієм доказової інформації, на підставі якого в подальшому може бути прийняте рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо буде породжувати права чи обов`язки, то і обраний позивачкою спосіб судового захисту не може вважатись ефективним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Що стосується вимоги позивачки про покладення на ВЧ НОМЕР_1 обов`язку видати наказ про виключення ОСОБА_2 із списків особового складу у зв`язку із його смертю, то суд зазначає, що ОСОБА_2 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_3 , з якої був виключений та направлений до ВЧ НОМЕР_2 , до якої згодом не прибув.
Решта доводів позивачки висновків суду по суті не змінює та ґрунтується на помилковому сприйнятті обставин справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.10 р. відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, згідно з яким у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 01.12.94 р., п. 29).
Враховуючи встановлені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позову.
Судові витрати покладаються на позивачку.
Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) відмовити.
2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз