"01" червня 2026 р. Справа № 363/1046/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України

01 червня 2026 року м. Вишгород 

Вишгородський районний суд Київської області у складі:
Головуючого судді – Рукас О.В.;
за участю секретаря судових засідань – Левковець О.О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, каб. 13, код ЄДРПОУ: 42986956) до ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що 07.05.2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено кредитний договір № 374586978, за змістом якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит на погоджених сторонами умовах, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти за його використання та виконати інші обов`язки передбачені договором. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за договором виконало належним чином, надавши у розпорядження ОСОБА_1 погоджену суму кредиту. У свою чергу, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 28 326 грн. 88 коп.
28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01, та в подальшому, 28.11.2019, 31.12.2020, 31.12.2021, 31.12.2022, 31.12.2023 - додаткові угоди до даного договору факторингу, предметом якого є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 89 від 15.07.2020 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 28 326 грн. 88 коп.
05 серпня 2020 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс»» уклали договір факторингу № 05/0820-01, предметом якого є відступлення прав вимоги, зазначених у реєстрі прав вимоги. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31.08.2023 до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс»» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 28 326 грн. 88 коп.
11 липня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс»» та ТОВ «ФК «ЕЙС»» уклали договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до умов якого позивачу було відступлено право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором, яка згідно акту прийому-передачі реєстру боржників становить 28 326 грн. 88 коп., з яких 10 494,26 грн. - заборгованість по кредиту та 17 832,62 грн. - заборгованість по несплаченим відсотках за користування кредитом. Крім того, позивач зазначив, що ТОВ «ФК «ЕЙС» було надано професійну правничу допомогу, попередній розрахунок сум витрат на правничу допомогу становить 7000 грн.
З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК «ЕЙС» просило стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В.
Ухвалою суду від 27.02.2026 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, на подачу заяв по суті справи, також за клопотанням ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію, що містить банківську таємницю.
05.05.2026 року до суду надійшла витребувана судом інформація.
У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Разом з позовною заявою представником позивача заявлено клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача будь-яких інших заяв, клопотань не надходило.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце судових засідань ОСОБА_1 повідомлялася в належний процесуальний спосіб, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її зареєстрованою адресою проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на її номер мобільного телефону, вказаний у матеріалах позовної заяви.
Як встановлено судом за результатами перевірки, поштове відправлення з копією ухвали суду разом з судовою повісткою про виклик до суду не було вручено відповідачу за зареєстрованим місцем проживання та повернуто до суду з поміткою про неможливість вручення через відсутність адресата та закінченням терміну зберігання.
Про причини неявки відповідач не повідомила, станом на момент ухвалення судового рішення від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву.
Відповідно до п. 4 ч. 7 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду.
У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення – «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.
Таким чином, відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду.
З урахуванням вищевикладеного, оскільки ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
З заявки ОСОБА_1 на отримання грошових коштів в кредит від 07.05.2019 року, довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства судом встановлено, що 07.05.2019 року ОСОБА_1 здійснила авторизацію в особистому кабінеті в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Перед авторизацією товариством було ідентифіковано та верифіковано особу ОСОБА_1 .
Після авторизації в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства ОСОБА_1 подала заяву на отримання грошових коштів у кредит, в якій визначила власне волевиявлення на отримання кредиту у розмірі 7 400 грн. 00 коп. строком на 30 днів шляхом безготівкового переказу грошових коштів на його електронний платіжний засіб НОМЕР_2 .
На підставі цього між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства 07.05.2019 року було укладено договір кредитний № 374586978. Договір підписаний ОСОБА_1 з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису ES2UM848, що був направлений товариством на її номер мобільного телефону.
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 374586978 від 07.05.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у виді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту 7 400 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом.
Відповідно до умов кредитного договору № 374586978 від 07.05.2019 року сторонами було погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту – 7 400 грн. 00 коп., що надається одноразовим безготівковим переказом на електронний платіжний засіб ОСОБА_1 , строк кредитування – 30 днів з можливістю його неодноразового продовження за умови оплати нарахованих процентів за користування кредитом. Строк повернення кредиту – 06.06.2019 року.
Положення кредитного договору містять відомості щодо реальної вартості наданого кредиту, реальних витрат за кредитом та іншу інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається ОСОБА_1 .
Таким чином, судом встановлено, що 07.05.2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 на підставі укладеного договору виникло кредитне зобов`язання на вищевикладених умовах.
З довідки від 21.09.2025 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та довідки і виписки виданих АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судом встановлено, що 07.05.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснило переказ грошових коштів у розмірі 7 400 грн. 00 коп. на електронний платіжний засіб ОСОБА_1 вказаний нею у кредитному договорі. 
Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» своє зобов`язання за кредитним договором № 374586978 від 07.05.2019 року виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження ОСОБА_1 погоджену суму кредиту у погоджений сторонами спосіб та строк.
Також, судом встановлено, що у подальшому між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено додаткові угоди на виконання яких 08.05.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 1 000 грн. на електронний платіжний засіб ОСОБА_1 та 10.05.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 2 100 грн. на електронний платіжний засіб ОСОБА_1 .
Зазначене в повній мірі підтверджується долученими до матеріалів справи довідками від 21.09.2025 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та довідкою і випискою виданими АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Таким чином, судом встановлено факт порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором.
Судом встановлено, що 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося відступити ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» зобов`язалося прийняти їх та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» плату на умовах, визначених договором.
Відповідно до п. 4.1 договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року право вимоги переходить до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» в день підписання сторонами реєстру прав вимоги.
Згідно додаткових угод № 19 від 28.11.2019 року, № 26 від 31.12.2020 року, № 27 від 31.12.2021 року, № 31 від 31.12.2022 року, № 32 від 31.12.2023 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року строк дії договору факторингу було продовжено до 31.12.2024 року.
15.07.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було підписано реєстр прав вимоги № 89, відповідно до якого до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ОСОБА_1 , що виникло на підставі кредитного договору № 374586978 від 07.05.2019 року.
Таким чином, судом встановлено, що право вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ОСОБА_1 за кредитним договором № 374586978 від 07.05.2019 року перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС».
05.08.2020 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за плату.
Відповідно до п. 4.1 договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року право вимоги переходять до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» з моменту підписання сторонами договору відповідного реєстру прав вимог.
31.08.2023 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було підписано реєстр право вимоги № 11, відповідно до якого до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» перейшло право вимоги ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ОСОБА_1 , що виникло на підставі кредитного договору № 374586978 від 07.05.2019 року.
11.07.2025 року між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС»» було укладено договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», а ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» зобов`язалося відступити право грошової вимоги до боржників.
Відповідно до п. 1.2 договору факторингу № 11/07/25-Е від 11.07.2025 року перехід прав вимоги до ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» пов`язується з моментом підписання сторонами акту-прийому-передачі реєстру боржників.
14.07.2025 року між ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 11/07/25-Е від 11.07.2025 року.
Відповідно до реєстру боржників до «Фінансова Компанія «ЕЙС» перейшло право вимоги ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до ОСОБА_1 , що виникло на підставі кредитного договору № 374586978 від 07.05.2019 року. Право вимоги передбачає право вимоги заборгованості у загальному розмірі 28 326 грн. 88 коп., з яких: 10 494 грн. 26 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 17 832 грн. 62 коп. – заборгованість за процентами за користування кредитом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України).
У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.
Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Таким чином, судом встановлено, що право вимоги первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ОСОБА_1 , що виникло на підставі кредитного договору № 374586978 від 07.05.2019 року, поступово на підставі укладених договорів факторингу перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», від якого перейшло до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», від якого, у свою чергу, перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС».
Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок – це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц).
Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц).
Зважаючи на умови кредитування, визначені у кредитному договорі № 741535034 від 03.02.2023 року, суд погоджується з наданими розрахунками заборгованості, вважає їх правильними та обґрунтованими. Зворотного відповідачем не доведено.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , факт виконання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, факт отримання права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 28 326 грн. 88 коп., з яких: 10 494 грн. 26 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 17 832 грн. 62 коп. – заборгованість за процентами за користування кредитом.
На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2 662 грн. 40 коп.).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору, підлягають стягненню з ОСОБА_1 у розмірі 2 662 гривень 40 копійок.
У позовній заяві представником позивача заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу у цій справі, у розмірі 7 000 грн. 
За результатами дослідження поданої заяви судом встановлено, що 20.08.2025 року між Адвокатським бюро «Соломко та партнери» в особі адвоката Соломки О.В. та ТОВ «ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП» в особі директора було укладено Договір № 20/08/25-01 про надання правничої допомоги. 
01.09.2025 року між Адвокатським бюро «Соломко та партнери» в особі адвоката Соломки О.В. та ТОВ «ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП» в особі директора було укладено додаткову угоду до Договору № 20/08/25-01 про надання правничої допомоги. 
29.12.2025 року між Адвокатським бюро «Соломко та партнери» в особі адвоката Соломки О.В. та ТОВ «ДЕАЛ ФІНАНС ГРУП» в особі директора підписано Акт прийому-передачі наданих послуг до Договору № 20/08/25-01 про надання правничої допомоги, адвокат передав, а клієнт (замовник) прийняв юридичні послуги, що були надані за договором про надання правової допомоги у справі щодо боржника ОСОБА_1 вартість наданих послуг становить 7 000,00 грн. 
Відповідно до положень частини 3 ст.141 ЦПК України: при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23.
Суд вважає, що витрати з надання правничої допомоги є не співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та затраченим ним часом не відповідають критерію реальності та розумності їхнього розміру. Тому враховуючи, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню з урахуванням розміру задоволених вимог, фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та сумою заборгованості, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають частковому стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.
Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст.ст. 11, 526, 610, 612, 626, 1046-1056-1, 1077, 1079 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 133, 141, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, каб. 13, код ЄДРПОУ: 42986956) до ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, каб. 13, код ЄДРПОУ: 42986956) суму заборгованості за кредитним договором № 374586978 від 07.05.2019 року у загальному розмірі 28 326 (двадцять вісім тисяч триста двадцять шість) гривень 88 копійок, з яких: 10 494 (десять тисяч чотириста дев`яносто чотири) гривень 26 (двадцять шість) копійок – заборгованість за тілом кредиту та 17 932 (сімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривень 62 (шістдесят дві) копійки – заборгованість за процентами за користування кредитом.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, каб. 13, код ЄДРПОУ: 42986956) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) гривні 40 (сорок) копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення складено 05 червня 2026 року. 
Позивач:
ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, каб. 13, код ЄДРПОУ: 42986956)
Відповідач:
ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

Головуючий суддя О.В. Рукас