ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2026 року 
м. Харків
справа № 641/3355/20
провадження № 22-ц/818/2193/25 
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Мальованого Ю.М. 
за участю секретаря судового засідання – Риндіч О.Б.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Харківська міська рада,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року ,-
УСТАНОВИВ:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом після уточнення якого від 17.06.2025 ( т. 2 а.с. 156-160) просив визнати за ним право користування житловим приміщенням, а також визнати основним наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 ( надалі Квартира) шляхом внесення змін до договору найму житлового приміщення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він з дня свого народження постійно проживав Квартирі ( за винятком часу навчання та проходження військової служби з 1989 по 2000 рік). Наймачем Квартири з 16 травня 1966 року була ОСОБА_3 ( бабуся позивача), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті наймачами квартири залишались ОСОБА_4 ( мати позивача) та ОСОБА_5 ( дядько позивача). ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (в дівочому ОСОБА_4 , пізніше ОСОБА_7 ), а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 син основного наймача. 28 січня 2019 року ОСОБА_1 прийняв спадщину від свого рідного дядьки ОСОБА_5 . Оскільки дядько був людиною похилого віку та потребував допомоги, то позивач доглядав за ним, вирішував побутові проблеми, оплачував комунальні платежі, купував ліки, поховав за власний рахунок. Тож ОСОБА_5 та ОСОБА_1 спільно проживали однією сім`єю у зазначеній квартирі, вели спільне домогосподарство. Після смерті ОСОБА_5 позивач проживає та доглядає за квартирою, тобто продовжує жити як член сім`ї свого рідного дядька ОСОБА_5 та інших родичів (бабусі, прабабусі, матері), які проживали там до смерті, Квартира є його єдиним домом з дитинства. Оскільки Позивач значний обсяг часу, проживав разом з ОСОБА_5 у зазначеній квартирі однією родиною та під час спільного проживання вони не мали ніяких конфліктів, це є підтвердженням того, що ОСОБА_5 надав фактичну згоду на проживання у квартирі позивача. Оскільки Квартирою, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова, вони користувалися на правах житлового найму, позивач звернувся до суду з дійсним позовом.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Судове рішення обґрунтоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Позивачем був дотриманий порядок вселення у квартиру, що була і є його постійним місцем проживання, позивач вів спільне господарство зі своїм рідним дядьком протягом вісімнадцяти років — до смерті останнього та фактично ця квартира є його та його родини, а саме: рідної бабусі, матері та дядька. ОСОБА_1 проживав у цій квартирі з дитинства, доглядав дану квартиру, сплачував комунальні платежі, всі, вищеперелічені у позові, родичі, за життя висловлювали згоду на його проживання (будь-які скарги або зауваження були відсутні, а матеріали справи не містять спростовуючих доказів) та всі померли, допитані у судовому засіданні свідки підтвердили вселення та проживання позивача у квартирі, отже позивач є особою, яка має право на визнання за ним права користування цією квартирою, шляхом визнання позивача її наймачем. Члени його родини за життя висловлювали згоду на проживання позивача та вважали його рівноправним з ними у проживанні та користуванні квартирою, а будь які скарги або зауваження були відсутні та матеріали справи не містять спростовуваних доказів, а навпаки підтверджуються показами свідків. Також матеріали справи не містять доказів, що позивач проживав за іншою адресою. 
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши головуючого суддю, пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, Виконавчим комітетом Жовтневої районної Ради депутатів трудящих 16 травня 1966 року було видано ордер № 114060 громадянці ОСОБА_3 з родиною у складі 4 особи на право займання трьох кімнатної квартири площею 46,62 кв. м., а саме квартири АДРЕСА_2 , на підставі рішення районної житлової комісії (протокол від 12 травня 1966 року № 5), до складу родини входили ОСОБА_3 - основний наймач, ОСОБА_8 - мати, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_4 – донька (передача ордеру іншим особам забороняється) (т.1 а.с. 9).
В подальшому квартира АДРЕСА_2 , була присвоєна адреса: АДРЕСА_1 , згодом вказана вулиця стала проспектом Маршал Жукова, а після цього змінено назву на АДРЕСА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_8 - мати основного наймача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (т.1 а.с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла основний наймач, ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (в дівочому ОСОБА_4 , після шлюбу ОСОБА_7 ), що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Богодухівського районного управління юстиції в Харківській області серія НОМЕР_2 , яка є донькою основного наймача ОСОБА_3 , та матір`ю позивача ОСОБА_1 (т.1 а.с. 11)
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , син основного наймача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області серія НОМЕР_3 (т.1 а.с 12).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої ХДНК Лакізою І.В., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 заповів своєму рідному племіннику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 спадщину, що складається з грошових вкладів (спадкова справа № 590/2018, зареєстрована в реєстрі за № 1-33) (т. 1 а.с. 13, 14).
Згідно довідки про (склад сім`ї) зареєстрованих осіб від 05.05.2020 станом на 05.05.2020 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованих осіб за даною адресою немає (т. 1 а.с 36).
Як вбачається з матеріалів справи, організацією поховання ОСОБА_5 займався ОСОБА_9 , що підтверджується договором-замовленням на організацію та проведення поховання укладеного з ОСОБА_9 , який здійснив оплату за надані послуги з поховання (т. 1 а.с. 7376).
На підтвердження позовних вимог ОСОБА_10 надав до суду копію фіскального чеку про сплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 27, 228-253, т. 2 а.с.3-42).
З відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, та з копії спадкової справи № 590/2018, заведеної після смерті ОСОБА_5 вбачається, що зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 та станом на сьогодні є - АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 147, т.2 а.с. 206).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 підтвердив факт того, що займався похованням ОСОБА_5 , тому у зв`язку з цим, на нього були оформленні документи на поховання останнього.
У статті 9 ЖК України (тут і далі в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Частиною першою статті 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).
При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року.
При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
Статтею 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, та з копії спадкової справи № 590/2018, заведеної після смерті ОСОБА_5 вбачається, що зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 та станом на сьогодні є - АДРЕСА_4 .
Судом встановлено, що єдиним хто був зареєстрованим та проживав у спірній квартирі, був дядько позивача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 підтвердив факт того, що займався похованням ОСОБА_5 , тому у зв`язку з цим, на нього були оформленні документи на поховання останнього. 
Доводи апелянта про те, що він здійснював догляд за дядьком ОСОБА_5 , який перебував у похилому віці, забезпечував вирішення побутових питань, сплачував комунальні послуги та придбавав лікарські засоби належними доказами не підтверджені.
В супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження: дотримання позивачем встановленого порядку вселення у спірну квартиру ( письмові згоди наймача та всіх членів сім`ї наймача) того, що це приміщення було його постійним місцем проживання та він ввід з ОСОБА_11 спільне господарство, тривалості часу його проживання, чи обумовлювався угодою між позивачем, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщення, здійснення ремонту спірної квартири та її утримання.
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О.Ю.Тичкова

Судді           О.В.Маміна

Ю.М. Мальований