Єдиний унікальний номер справи № 761/439/25
Провадження № 22-ц/824/4257/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виробничого кооперативу «Олексія Лук`янова» про стягнення заборгованості по членським та цільовим внескам,

В С Т А Н О В И В :

03 січня 2025 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.10.2021 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Виробничим кооперативом «Олексія Лук`янова» було укладено договір про умови участі асоційованого члена в програмі розбудови мережі ломбардів «Ростовщик».
Зазначається, що відповідачем було видано пайові свідоцтва, які посвідчують участь позивача у кооперативі як асоційованого члена та його право на отримання виплат за пай, а саме: пайове свідоцтво № ВКДВК-0002313 від 28.10.2021, згідно з яким вартість паю становить 30 000,00 грн; пайове свідоцтво № ВКДВК-0002314 від 28.10.2021, згідно з яким вартість паю становить 3 000,00 грн; пайове свідоцтво № ВКДВК-0003759 від 18.01.2022, згідно з яким вартість паю становить 150 000,00 грн.
Вказується, що відповідно до Додатку № 1 до пайового свідоцтва № ВКДВК-0002313 від 28.10.2021 встановлено графік виплат за пай щомісячними платежами з 29.11.2021 по 29.04.2023 на загальну суму 18 983,58 грн; відповідно до Додатку № 1 до пайового свідоцтва № ВКДВК-0002314 від 28.10.2021 - з 29.11.2021 по 29.10.2022 на загальну суму 1 020,02 грн; відповідно до Додатку № 1 до пайового свідоцтва № ВКДВК-0003759 від 18.01.2022 - з 19.02.2022 по 19.01.2024 на загальну суму 144 000,04 грн.
З 21.02.2022 відповідач припинив здійснення виплат відповідно до зазначених додатків до пайових свідоцтв, а також не повернув внесені позивачем паї.
Зазначене підтверджується випискою з банківського рахунку, відповідно до якої відповідач здійснив такі виплати: 29.11.2021 за пайовим свідоцтвом № ВКДВК-0002313 - 1 091,18 грн; 29.11.2021 за пайовим свідоцтвом № ВКДВК-0002314 - 86,63 грн; 29.12.2021 за пайовим свідоцтвом № ВКДВК-0002313 - 986,30 грн; 29.12.2021 за пайовим свідоцтвом № ВКДВК-0002314 - 83,84 грн; 31.01.2022 за пайовим свідоцтвом № ВКДВК-0002313 - 1 019,18 грн; 31.01.2022 за пайовим свідоцтвом № ВКДВК-0002314 - 86,63 грн; 21.02.2022 за пайовим свідоцтвом № ВКДВК-0003759 - 6 151,07 грн.
Таким чином, за пайовим свідоцтвом № ВКДВК-0002313 залишилася невиплаченою сума 14 958,92 грн; за пайовим свідоцтвом № ВКДВК-0002314 - 762,92 грн; за пайовим свідоцтвом № ВКДВК-0003759 - 137 884,97 грн.
Крім того, строк дії свідоцтва про додаткові пайові внески сплив, у зв`язку з чим у відповідача виник обов`язок щодо повернення позивачу сплачених грошових коштів (паїв) у розмірі 183 000,00 грн.
Припинивши здійснення належних позивачу виплат та не повернувши внесені ним паї, відповідач порушив права позивача як асоційованого члена, відтак позивач змушений звернутися до суду з даним позовом як єдиним способом захисту свого порушеного права.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 336 606,81 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 06 листопада 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, вирішити питання про стягнення судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позову та апеляційної скарги. 
Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 16 квітня 2026 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкових висновків щодо правової природи спірних правовідносин; позовні вимоги складалися з двох самостійних вимог - про стягнення заборгованості за щомісячними виплатами на пай та про повернення пайових внесків у зв`язку із закінченням строку дії пайових свідоцтв; суд першої інстанції безпідставно застосував до всіх спірних правовідносин положення законодавства та Статуту кооперативу щодо виходу з кооперативу, не надавши оцінки вимогам про стягнення договірної заборгованості за графіками виплат; наявні у справі пайові свідоцтва, додатки до них та банківські виписки підтверджують існування та часткове виконання відповідачем грошових зобов`язань, які були припинені в односторонньому порядку; суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини щодо спливу строку дії пайових свідоцтв як окремої підстави для повернення внесків; мотивувальна частина рішення не містить належної правової оцінки всім доводам та доказам позивача, у зв`язку з чим оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Суд першої інстанції, залишаючи позовні вимоги без задоволення, зазначив, що позивачем не доведено наявності передбачених законом та Статутом Виробничого кооперативу «Олексія Лук`янова» підстав для повернення сплачених пайових внесків та стягнення заявленої заборгованості; матеріали справи не містять доказів подання позивачем заяви про вихід з кооперативу або прийняття уповноваженим органом кооперативу рішення про припинення його асоційованого членства; відповідно до положень Статуту кооперативу та Закону України «Про кооперацію» право на отримання пайового внеску виникає у разі припинення членства у кооперативі; Законом України «Про кооперацію» не передбачено порядку повернення членських, вступних чи цільових внесків члену кооперативу; витребуваний судом договір про умови участі асоційованого члена в програмі розбудови мережі ломбардів «Ростовщик» сторонами суду не подано, при цьому представник позивача не наполягав на подальшому витребуванні зазначеного доказу та погодився на розгляд справи за наявними у матеріалах доказами; з огляду на недоведеність обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Окремо колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив усі обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку щодо застосування до спірних правовідносин положень законодавства та статуту виробничого кооперативу «Олексія Лук`янова», які регулюють питання членства у кооперативі та порядку припинення такого членства. Суд обґрунтовано виходив із того, що правовідносини між сторонами можуть виникати як на підставі положень законодавства та статуту кооперативу, так і на договірній основі, однак кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості позовних вимог процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може вважатися належним чином здійсненим виключно шляхом зазначення певних відомостей чи припущень, оскільки це не звільняє позивача від виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Колегія суддів також враховує, що в матеріалах справи відсутній текст договору про умови участі асоційованого члена в програмі розбудови мережі ломбардів «Ростовщик», на який позивач посилався як на підставу виникнення між сторонами договірних правовідносин та грошових зобов`язань відповідача. За відсутності такого договору суд позбавлений можливості встановити зміст, обсяг та характер прав та обов`язків сторін, а також перевірити доводи позивача щодо існування саме договірних зобов`язань відповідача щодо здійснення спірних виплат.
Як убачається з матеріалів справи, під час розгляду справи стороною позивача було подано клопотання про витребування зазначеного договору, яке судом першої інстанції було задоволено. Разом з тим, на наступне підготовче судове засідання сторона відповідача не з`явилася та витребуваний доказ до суду не надала. У свою чергу представник позивача не заперечував щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті за наявними у справі матеріалами, не наполягав на повторному витребуванні договору чи вчиненні інших процесуальних дій для його отримання, чим фактично погодився на розгляд справи без зазначеного доказу. За таких обставин як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції позбавлені можливості виходити із наявності між сторонами конкретних договірних зобов`язань, умови яких не підтверджені належними та допустимими доказами.
Окрім копій пайових свідоцтв про участь асоційованого члена в кооперативі та право на отримання виплат на пай, позивачем надано копії документів, названих додатками №1 до відповідних пайових свідоцтв. При цьому зазначені документи містять лише відомості щодо дат надходження коштів та графіку виплат, однак не визначають умов виникнення зобов`язання, його сторін, порядку, способу та обсягу виконання таких виплат, а також не містять належного підтвердження того, що саме відповідач взяв на себе безумовний обов`язок здійснювати відповідні виплати у заявленому позивачем розмірі.
Крім того вказані документи не підписані уповноваженими особами кооперативу, у зв`язку з чим не можуть вважатися належними та достатніми доказами на підтвердження існування саме договірного зобов`язання відповідача перед позивачем у заявленому обсязі. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість заявлених позовних вимог.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 360, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько