Справа № 462/5379/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року Залізничний районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Іванюк І.Д. 
секретар с/з Гаврилець О.М. 

з участю позивача ОСОБА_1 
представника позивача - ОСОБА_2 
представника відповідача Кидрана А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк»» про захист прав споживачів,
встановив:

Позивач через систему «Електронний суд» 17.07.2025 року звернувся до Залізничного районного суду м.Львова із позовом та уточненнями до нього від 04.12.2025 року (а.с. 179 т.1), у якому просить суд: - визнати недійсним односторонній правочин, вчинений АТ «КБ «ПриватБанк», у формі рішення від 17.06.2025 року про відмову від підтримання ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) з позивачем;
- визнати недійсним односторонній правочин, вчинений АТ «КБ «ПриватБанк», у формі рішення від 17.06.2025 року про розірвання договору банківського обслуговування/банківського рахунку, що був укладений між з позивачем та АТ «КБ «ПриватБанк» на підставі Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №250602В1ТТ363008ZRBTMAIN від 02.06.2025 року, та закриття банківського рахунку;
- зобов`язати АТ «КБ «ПриватБанк» поновити ділові відносини з позивачем, відкривши фізичні особі ОСОБА_1 рахунки, що були закриті у зв`язку із прийняттям АТ КБ «ПриватБанк» рішення від 17.06.2025 року про відмову від підтримання ділових/ відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунків;
-зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» поновити договірні відносини з ОСОБА_1 , що виникли на підставі Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № 250602В1ТТ363008ZRBTMAIN від 02.06.2025 року.
- зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» відновити обслуговування, яке було до моменту одностороннього розірвання АТ КБ «ПриватБанк» Договору про відкриття банківського рахунку, що був укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» на підставі Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № 250602В1ТТ363008ZRBTMAIN від 02.06.2025 року.
-стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 всі понесені ним по справі судові витрати.
Позовна заява мотивована тим, що 18.06.2026 він отримав від Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк»» повідомлення про припинення банком своїх зобов`язань за договором банківського обслуговування та розірвання договору. У повідомленні банк послався на абзац третій частини першої статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та статтю 1075 Цивільного кодексу України, не конкретизувавши, які саме обставини стали підставою для відповідного рішення, а також не зазначивши, чи йдеться про встановлення неприйнятно високого ризику, чи про ненадання документів. Вказує, що наведене у повідомленні посилання є загальним, без зазначення конкретних фактів, які могли б обґрунтовувати застосування наведеної норми. Банк не конкретизував, яка саме правова підстава стала вирішальною для припинення зобов`язань та не навів жодного доказу чи пояснення, що підтверджував би наявність таких підстав. На думку позивача, викладена мотивація рішення є недостатньою та позбавленою правової визначеності, оскільки зі змісту повідомлення неможливо встановити фактичні підстави відмови банку від підтримання ділових відносин та розірвання договору. Позивач вважає, що АТ «КБ «ПриватБанк» не мало правових підстав для одностороннього розірвання договору банківського обслуговування, а дії відповідача не відповідають вимогам законодавства щодо обов`язковості умов договору та порядку банківського обслуговування. При цьому будь-які підозри або оцінки ризику не ґрунтуються на конкретних фактах чи документах, які б ставили під сумнів законність або добросовісність дій позивача. Також позивач зазначає, що банк не надав йому можливості надати пояснення, не витребував жодних документів, не надав можливості усунути можливі підстави для розірвання договору, не повідомив про присвоєння статусу клієнта з неприйнятно високим ризиком, якщо таке мало місце, а також не направляв запитів щодо проведених фінансових операцій. Позивач наголошує, що протягом багатьох років банк не висловлював претензій, не повідомляв про наявність сумнівів щодо його діяльності та не вимагав додаткової перевірки. На переконання позивачаАТ «КБ «ПриватБанк» неправомірно та безпідставно присвоїв йому статус суб`єкта з неприйнятно високим ризиком, ухвалив рішення про відмову від підтримання ділових відносин, припинив свої зобов`язання за договором банківського обслуговування та розірвав договір без належного правового обґрунтування, що призвело до порушення його прав та законних інтересів як споживача фінансових послуг. З врахуванням вищенаведеного просить позов задовольнити.
Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 22.07.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 16.09.2025 року постановлено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Крім цього, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09.01.2026 року року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язано відповідача згідно із вимогами ст. 93 ЦПК України надати відповідь на запитання позивача.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з аналогічних підстав. 
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив, що закриття рахунків фізичної особи ОСОБА_1 відбулось на підставі заяви клієнта — фізичної особи ОСОБА_1 від 17.06.2025 року про закриття всіх поточних рахунків Позивача та перерахування залишків коштів в інший банк. У зв`язку із цим АТ КБ «ПриватБанк» перерахувало кошти Позивача в інший банк та закрило всі його рахунки (копію заяви ОСОБА_1 від 17.06.2025 року додається). Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг (розміщені за наступною https://conditions-and-rules.privatbank.ua/view-content-72/), зокрема п.2.1.2.10.1., Договір може бути достроково розірваний за Заявою Клієнта про закриття поточного рахунку в будь-який час. Прийняття Банком рішення від 17.06.2025 та направлення повідомлення мали місце одночасно з заявою Позивача від 17.06.2025 року. Закриття рахунків було здійснено саме на підставі заяви, поданої Позивачем.
Окрім того, зазначив, що банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу, як встановлено п. 1 ч. 2 ст. 6 Закон України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Для здійснення Банком вказаних дій необхідною умовою є лише наявність обґрунтованої підозри щодо неправомірності дій на використання банку для проведення незаконних операцій. Зокрема, таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 225/5476/16-ц, провадження № 61 34245св18. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст.1066 ЦК України банк має право встановлювати клієнтам обмеження використання грошових коштів у випадках передбачених договором або законом. Відповідно до "Висновку НФМ. Розірвання ділових відносин, клієнт Приватний виконавець ПИЦЬ АНДРІЙ АНДРІЙОВИЧ, ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_3 // ХД_НФМ Підозріла(ризикова)діяльність" від 17.06.2026 року АТ КБ «ПриватБанк» прийняв рішення про відмову від підтримання ділових відносин з ОСОБА_1 (копія Висновку від 17.06.2026 року додається). Підставою для встановлення НВР є: наявність критерію, визначеного частиною шостою статті 7 Закону України “Про запобігання та протидію легалізації. (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення” (далі - Закон про ПВК/ФТ): неможливість банку виконувати визначені Законом про ПВК/ФТ обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з клієнтом або фінансовою операцією; наявність обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною. Обґрунтування щодо підозр, відповідно до яких вказана діяльність клієнтів сприяє ВК/ФТ або вчиненню інших злочинів: Підставою для здійснення аналізу є отримання сигналу №259977977 по гілці " НФМ Підозріла (ризикова) діяльність клієнта". Загальний ризик/підозра: Є підстави вважати про використання банківських продуктів АТ КБ «ПриватБанк» (рахунки НОМЕР_4 ) в підозрілій діяльності в частині схемної операції, яка забезпечує незаконне виведення безготівкових коштів підприємств реального сектору економіки у тіньовий неконтрольований державою обіг, минаючи при цьому систему оподаткування, що призводить до ненадходження податків до бюджету Держави коштів в особливо великих розмірах, шляхом здійснення транзитних безтоварних операцій через рахунки підконтрольної групи юридичних осіб з ознаками фіктивності. Підозра в тому, що борг, який стягується за зазначеними фінансовими операціями з АТ "ІДЕЯ БАНК" на користь стягувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 має ознаки легалізації коштів невстановленого походження через ланцюг трансакцій в АТ "ІДЕЯ БАНК", у т.ч. через розміщення строкових депозитних договорів з ознаками шахрайства, що зазначено в самому Висновку від 17.06.2025 року. До того ж, на адресу АТ КБ «ПриватБанк» надійшла ухвала Печерського районного суду міста Києва від 02.05.2025 року в межах кримінальної справи про накладення арешту на грошові кошти приватного виконавця Пиць А.А., що підтверджує вказану підозру. Висновок від 17.06.2026 року, виписки по рахунках ОСОБА_1 , Порядок відмови від підтримання ділових відносин та закриття рахунків клієнтів Банку, затверджений 18.05.2021 року та копія ухвали Печерського районного суду міста Києва від 02.05.2025 року стали підставою для такого рішення. Зважаючи на наведені приписи Порядку, враховуючи, що службова записка АТ КБ “ПриватБанк” E.17.U.0.0/4-7189351 від 17.06.2025 складена Напрямком фінансового моніторингу та оформлена в шаблоні № 100202, містить висновок щодо групи клієнтів, які мають групові ознаки (підстави) для відмови та рішення про встановлення відповідним клієнтам НВР, відмову від підтримання ділових відносин на підставі ст. 15 Закону про ПВК/ФТ, отримала резолюцію адресата відповідального працівника Банку Керівника напрямку «Фінансовий моніторинг» ГО, то відповідні рішення є прийнятими цим документом. Клієнту ОСОБА_1 не надавалася можливості усунути причини прийнятого Банком рішення від 17.06.2025 року про відмову від підтримання з фізичною особою ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин та розірвання укладених з ним договорів і закриття рахунків, так як такі причини не могли бути усунуті клієнтом і не залежали від його волевиявлення. Рішення приймалося на підставі аналізу документів, на які посилається Банк в Висновку від 17.06.2025 року. За наведеного просив відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 .
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного висновку.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі – Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України.
Судом встановлено, що на підставі заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» № 19754084 від 13.05.2025 року, заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № 241210B1TT238110CUYJMAIN від 10.12.2024 року та Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № 250602B1TT363008ZRBTMAIN від 02.06.2025 року позивачу було відкрито банківські рахунки.
Повідомленням від 18.06.2025 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомило позивача про відмову від підтримання ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових /розірвання ділових відносин) на підставі аб.3 ч.1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», ст. 1075 Цивільного кодексу України /а.с. 35 т.1/.
Згідно із висновком НФМ від 17.06.2025 року (а.с. 11 т. 2) вбачається, що напрямком «Фінансовий моніторинг» проведено аналіз фінансових операцій клієнтів та встановлено, що по рахунку ОСОБА_1 з №262411001000098 за період з 15.04.2025 року по 08.05.2025 року здійснено ряд підозрілих фінансових операцій, зокрема кредит -5,2 млн. грн., дебет -4,8 млн. грн. Відправники за платежами є АТ «Ідея Банк» та АТ «Кредо Банк». Борг, що стягується із ОСОБА_5 та ОСОБА_7 має ознаки легалізації коштів через ланцюг трансакцій в АТ «Ідея Банк» через розміщення строкових депозитів з ознаками шахрайства. За наведеного у Банку є підстави вважати, що фінансові операції та /або дії клієнта є підозрілими. Вказаний висновок погоджений відповідальним працівником Банку Керівника напрямку «Фінансовий моніторинг» ГО, а тому вирішено відмовитись від підтриманняділових відносин із ОСОБА_1 шляхом розірвання таких та закриття рахунків на підставі ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». 
Водночас, згідно із заявою про закриття банківських рахунків, що підписана ОСОБА_1 17.05.2025 року (а.с. 51 т.2), вбачається, що ОСОБА_1 надав згоду на закриття всіх рахунків уАТ «КБ «ПриватБанк». 
Так, Банк у своїй діяльності керується вимогами чинного законодавства України, у тому числі Цивільним кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», іншими законами України, у тому числі, які регулюють питання запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (законодавство з питань фінансового моніторингу), нормативно-правовими актами Національного банку України та умовами укладених договорів.
Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг, зокрема належить відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах.
Установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування.
Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями гл. 72 ЦК України.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Закон України «Про запобігання та протидію легалізації ( відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі – Закон про ПВК/ФТ), як зазначено в його преамбулі, спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (далі – запобігання та протидія).
Відповідно до п. 39 ст. 1 Закону про ПВК/ФТ неприйнятно високий ризик - максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу.
За змістом ст. 5 Закону про ПВК/ФТ до легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, належать будь-які дії, пов`язані із вчиненням фінансової операції чи правочину з доходами, одержаними злочинним шляхом, а також вчиненням дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких доходів, чи володіння ними, прав на такі доходи, джерел їх походження, місцезнаходження, переміщення, зміну їх форми (перетворення), а так само набуттям, володінням або використанням доходів, одержаних злочинним шляхом.
Банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу, як встановлено п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону про ПВК/ФТ.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу.
Відповідно з ч. 3 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ, критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених відповідно: Національним банком України – для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України відповідно до статті 18 цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду; центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, - для інших суб`єктів первинного фінансового моніторингу.
Частиною 6 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ, передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі зокрема неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону про ПВК/ФТ, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний в тому числі: забезпечувати відповідно до вимог, встановлених відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, належну організацію та проведення первинного фінансового моніторингу, що належним чином надасть можливість виявляти порогові та підозрілі фінансові операції (діяльність) незалежно від рівня ризику ділових відносин з клієнтом (проведення фінансових операцій без встановлення ділових відносин) та повідомляти про них спеціально уповноважений орган, а також запобігати використанню послуг та продуктів суб`єкта первинного фінансового моніторингу для проведення клієнтами фінансових операцій з протиправною метою; забезпечувати функціонування належної системи управління ризиками, застосування у своїй діяльності ризик-орієнтовного підходу та вжиття належних заходів з метою мінімізації ризиків; здійснювати належну перевірку нових клієнтів, а також існуючих клієнтів.
Відповідно до положень ст. 11 Закону про ПВК/ФТ на банки покладено обов`язок здійснювати належну перевірку клієнтів, в тому числі шляхом проведення ідентифікації та верифікації клієнтів відповідно до вимог законодавства України.
Згідно із ч. 3 ст. 12 Закону про ПВК/ФТ суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний, наскільки це можливо, проводити аналіз та вивчення підстав і цілей усіх фінансових операцій, що відповідають хоча б одній із таких ознак: є складними фінансовими операціями; є незвично великими фінансовими операціями; проведені у незвичний спосіб; не мають очевидної економічної чи законної мети.
Положеннями ч. 1 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.
Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою правління Національного банку України від 19.05.2020 року № 65 (далі – Положення № 65).
У підпункті 13 пункту 5 Положення № 65 визначено, що де-рискінг - це явище, за якого суб`єкт первинного фінансового моніторингу відмовляє у встановленні (підтриманні) ділових відносин з клієнтами з метою уникнення ризиків, а не управління ними.
Пунктами 34-36 Розділу IV Положення № 65 передбачено, що банк зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, що має бути пропорційним характеру та масштабу діяльності банку. Ризик-орієнтований підхід має застосовуватися банком на безперервній основі та забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку всіх наявних та потенційних ризиків легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, притаманних діяльності банку (ризик-профілю банку) та його клієнтам, а також передбачати своєчасне розроблення заходів з управління такими ризиками, їх мінімізації. Банк документує процес застосування ризик-орієнтованого підходу таким чином, щоб бути здатним продемонструвати його суть (зокрема те, у чому полягає різниця в підходах), прийняті банком рішення під час його застосування та обґрунтованість таких рішень. Банк, застосовуючи ризик-орієнтований підхід, має утримуватися від необґрунтованого застосування де-рискінг – явища, за якого СПФМ відмовляє у встановленні (підтриманні) ділових відносин з клієнтами з метою уникнення ризиків, а не управління ними. Зазначений підхід протирічить ризик-орієнтованому підходу та не сприяє фінансовій інклюзії.
Критерії ризиків визначаються банком самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, установлених Національним банком у додатку 19 до Положення №65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національного банку. Банк визначає пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (п. п. 45, 46 Положення № 65).
Відповідно до п. 1, 2 Додатку 1 до Положення, Банк зобов`язаний здійснювати належну перевірку нових та наявних клієнтів у випадках, передбачених у статті 11 Закону про ПВК/ФТ. Заходи щодо ідентифікації та верифікації клієнта (представника клієнта) здійснюються банком у порядку, визначеному в додатку 2 до Положення.
Пунктами 11 та 12 Додатку 1 до Положення передбачено, що Банк з урахуванням ризик-профілю клієнта на постійній основі проводить моніторинг ділових відносин та фінансових операцій клієнтів, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, за потреби, про джерело коштів, пов`язаних із фінансовими операціями) у порядку, визначеному в додатку 1 до Положення. Якщо за результатами моніторингу ділових відносин клієнта банк виявляє підозрілі фінансові операції (діяльність), то банк за потреби вживає заходів щодо переоцінки рівня ризику таких ділових відносин з клієнтом та вживає ПЗНП у разі присвоєння високого рівня ризику.
Згідно з п. 1 Додатку 12 до Положення банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ.
Відповідно до п. 61 Положення, Банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених ч. 6 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ, в інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ, а також щодо клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів.
Згідно до п. 46 ст. 1 Закону про ПВК/ФТ, підозра - припущення, що ґрунтується на результатах аналізу наявної інформації та може свідчити про те, що фінансова операція або її учасники, їх діяльність чи походження активів пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванням тероризму та/або фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, або із вчиненням іншого кримінального правопорушення або діяння, за яке передбачені міжнародні санкції.
Частинами 1 та 3 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 1075 ЦК України, Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі наявності підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту.
Таким чином, виходячи з аналізу норм Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з нормами спеціального Закону та підзаконного акту про фінансовий моніторинг, вбачається, що банки наділені прямим обов`язком встановлення неприйнятно високого ризику ділових відносин стосовно клієнтів у разі зокрема неможливості виконувати визначені Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом, а також щодо клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів.
Аналогічне стосується відмови від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка через встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику, яка також є обов`язковою для банків за Законом.
Водночас, законодавство про фінансовий моніторинг зобов`язує банки як суб`єктів фінансового моніторингу самостійно визначати ризики подальшого обслуговування клієнтів та уникати виявлених ризиків через застосування процедури де-рискінгу.
При цьому, слід також звернути увагу на положення ст. 21 Закону про ПВК/ФТ, якими передбачено, що фінансові операції або спроба їх проведення незалежно від суми, на яку вони проводяться, вважаються підозрілими, якщо суб`єкт первинного фінансового моніторингу має підозру або має достатні підстави для підозри, що вони є результатом злочинної діяльності або пов`язані чи стосуються фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення. При визначенні того, чи є підозрілою фінансова операція або діяльність, суб`єкт первинного фінансового моніторингу враховує типологічні дослідження, підготовлені спеціально уповноваженим органом та оприлюднені ним на своєму веб-сайті, а також рекомендації суб`єктів державного фінансового моніторингу.
Згідно із ст. 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.
Положення ст. 15 Закону про ПВК/ФТ наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів, пов`язаних з фінансовим моніторингом, пріоритетним с застосування норм спеціального закону, до чого власне і відсилає пункт 3 частини 2 ст. 1075 ЦК України.
Норми зазначених законів не обмежують право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом в разі настання визначених ними обставин. Відтак, банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.
Так, Верховний Суд у постановах від 20.02.2018 року по справі № 910/11471/17 та від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20 зазначав, що банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.
Разом із тим, право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.
Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.
Відповідно до підпункту 12 пункту 4 Положення про Державну службу фінансового моніторингу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2015 № 537, Державна служба фінансового моніторингу України відповідно до покладених на неї завдань здійснює типологічні дослідження у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, які затверджуються відповідними наказами Державної служби фінансового моніторингу України та розміщуються на її офіційному сайті.
Згідно зі ст. 21 Закону про ПВК/ФТ, фінансові операції або спроба їх проведення незалежно від суми, на яку вони проводяться, вважаються підозрілими, якщо суб`єкт первинного фінансового моніторингу має підозру або має достатні підстави для підозри, що вони є результатом злочинної діяльності або пов`язані чи стосуються фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення. При визначенні того, чи є підозрілою фінансова операція або діяльність, суб`єкт первинного фінансового моніторингу враховує типологічні дослідження, підготовлені спеціально уповноваженим органом та оприлюднені ним на своєму веб-сайті, а також рекомендації суб`єктів державного фінансового моніторингу.
А отже, Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» передбачено, що наявність у суб`єкта первинного фінансового моніторингу обґрунтованих підозр здійснення фіктивної діяльності є достатнім для прийняття певних рішень відносно клієнтів.
Також, на виконання Закону про ПВК/ФТ рішенням Правління банку № 23 від 18.05.2021 року затверджено Порядок відмови від підтримання ділових відносин та закриття рахунків, у якому визначено процедуру перевірки фінансових операцій клієнтів та порядок дій у разі виявлення обставин/індикаторів/підозри, що можуть бути підставою для відмови /а.с. 55 т.1/.
Верховним Судом у постанові від 21.11.2022 року у справі № 757/35987/20-ц зроблено висновок, що відповідно до частини шостої статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидію.
Відтак, Верховний Суд неодноразово зазначав (постанови суду у справах № 910/18504/20, № 757/57487/20-ц, № 910/10855/21, № 922/1253/23), що банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Разом із тим право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.
У постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 759/1627/25 /провадження № 61-9422св25/ Верховний Суд також вказав на необхідності враховувати і самостійно подану до банку заяву про закриття карткового рахунку та перерахування коштів на рахунок в іншому банку, що вказує на припинення правовідносин щодо банківського обслуговування між банком та клієнтом (п. 75).
Крім цього, у постанові від 16 січня 2025 року у справі № 910/18278/23 Верховний Суд вказав на те, що з огляду на приписи ч. 7 ст. 11 Закону про ПВК/ФТ, вимоги Положення № 65 та наведені висновки Верховного Суду, банк наділений правом, однак не обов`язком, витребувати у клієнта інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки; уповноважений самостійно у внутрішніх документах визначати критерії ризиків, види необхідних до вжиття банком заходів та обсяг необхідної додаткової інформації для здійснення заходів належної перевірки, а також порядок дій стосовно відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин, вимоги до рішення про розірвання ділових відносин; має право відмовитися від ділових відносин з клієнтом шляхом розірвання договору банківського рахунку з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику.
Отже, Верховним Судом у вказаних постановах зроблені висновки щодо повноважень Банку в рамках Закону України «Про банки і банківську діяльність та Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» за результатами аналізу проведених операцій встановлювати клієнту неприйнятно високий ризик, як наслідок, приймати рішення про відмову від підтримання ділових відносин/ відмову від обслуговування шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку.
Згідно з нормами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Так, пунктом 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, визначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не довів того, що дії АТ «КБ «ПриватБанк» в процесі встановлення йому НВР та припинення з ним ділових відносин не відповідають вимогам чинного законодавства з питань фінансового моніторингу, протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, зокрема не доведено порушень Закону № 361-ІХ та внутрішніх нормативних документів банку. 
Окрім того, заявою про закриття банківських рахунків, що підписана ОСОБА_1 17.05.2025 року, позивач надав згоду на закриття всіх рахунків у АТ «КБ «ПриватБанк».
За наведеного, суд доходить висновку, що у позові слід відмовити. 
Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір покладається на нього та не підлягає розподілу. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 12, 13, 19, 76–83, 92, 95, 141, 247, 258, 259, 263–265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд –

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк»» про захист прав споживачів – відмовити. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ЄДРПОУ 14360570, знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д.

Повний текст рішення складено 08.06.2026 року. 

Суддя: