Номер провадження: 33/813/1093/26
Номер справи місцевого суду: 519/561/26 
Головуючий у першій інстанції Лемець С. П. 
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Назарової М.В., 
за участю секретаря – Соболєвої Р.М.,
захисника – адвоката Ільченко Наталі Станіславівни, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань 
апеляційну скаргу захисника Ільченко Наталі Станіславівни, яка діє в інтересахособи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
на постанову Південного міського суду Одеської області від 20 квітня 2026 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Постановою Південного міського суду Одеської області від 20 квітня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 665,60 грн.
ОСОБА_1 постановою суду визнано винним у тому, що 27.03.2026 о 16:20 год в Одеській обл., м. Південне, вул. Хіміків, буд. 1, керував транспортним засобом електросамокатом JET в стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводився із застосуванням приладу Alcotest Drager 0872, результат огляду 0,33 проміле, з результатом огляду ОСОБА_1 погодився, чим порушив п. 2.9 а ПДР.
Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, захисникІльченко Н.С., яка діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати та закрити провадження по справі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що: 
- суд першої інстанції безпідставно зазначив в постанові, що відповідно до ст. 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів винуватості ОСОБА_1 , оскільки фіксація проходила з порушенням конституційних прав і інтересів останнього, про що він не міг знати, так як не обізнаний в юриспруденції; 
- суд не звернув увагу, що ОСОБА_1 діяв під тиском та намагався захисти свої права; 
- суд не звернув увагу на пояснення ОСОБА_1 , що він має право на захист, оскільки є військовослужбовцем та має інший порядок оформлення таких обставин;
- запити ОСОБА_1 про причину зупинки викликали обурення та незадоволення у працівників поліції, які сформували протокол лише за власним упередженим розумінням, посміхаючись, що військова людина з інвалідною палицею має можливість ще рухатися і на такому транспортному засобі, а не на кріслі колісному; 
- зауважує, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та інвалідом 2 групи, а тому має право не сплачувати судовий збір; 
- ОСОБА_1 протягом тривалого часу не вживає алкоголь, так як має тяжке захворювання, про що було повідомлено працівникам поліції, та про що останній намагався повідомити в суді та надати медичні довідки щодо використання ліків заспокійливого характеру та антибактеріального; 
- ОСОБА_1 було відмолено надати час для виклику правової допомоги, а також згоди в подальшому проїхати на медичне освідування.
Крім того, захисник просить взяти до уваги, що служба ОСОБА_1 пов`язана з керуванням транспортним засобом, що є єдиним засобом утримання родини, в умовах теперішнього часу допомагає державі своєю роботою в підтримці та допомозі населенню, яке опинилось в умовах війни, в критичному стані.
В апеляційній скарзі захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не мав можливості з`явитися в судове засідання через відрядження, виконання військових зобов`язань та затримання на території з відсутнім мобільним покриттям, захисник Ільченко Н.С. в судове засідання не з`явилася через зайнятість у іншому процесі та процесуальну необхідність ознайомлення з матеріалами справи, на підставі чого була подана заява від 17.04.2026. Очікуючи наступну дату судового засідання та можливість ознайомлення з матеріалами справи, Сальникову А.О. було надіслало повідомлення про розгляд справи, через це оскаржувану постанову було отримано Сальниковим А.О. - 22.04.2026.
В судовому засіданні захисник Ільченко Н.С. підтримала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови та доводи апеляційної скарги, просила постанову суду скасувати та закрити провадження по справі.
Особа, що притягається до адміністративної відповідальності, – ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши клопотання про поновлення строку, доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного.
Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови.
Частиною 2 ст. 294 КУпАП встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови
Апеляційна скарга подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на судовий захист є конституційним правом людини (ст. 55 Конституції України), яке не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64). Однією з гарантій реалізації цього права є апеляційне та касаційне оскарження судових рішень як одна з основних засад судочинства в Україні, що може бути обмежене лише законом (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Відповідно до ст. 289 КУпАП апеляційний суд має право поновити строк оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення в разі наявності поважних причин пропуску зазначеного строку з боку особи, яка оскаржує постанову суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова винесена 20.04.2026 за відсутності ОСОБА_1 .
Про дату, час та місце розгляду справи, призначеного на 20.04.2026 о 09:40 год, ОСОБА_1 було повідомлено шляхом надсилання SMS-повідомлення, що саме по собі не може вважатися належним повідомленням особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Крім того, 17.04.2026 захисник Ільченко Н.С. звернулася до суду першої інстанції із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи, а також зайнятістю в іншому судовому засіданні в Березівському районному суді Одеської області (а.с. 16–18). 
Водночас, як убачається з матеріалів справи, зазначена заява відповідно до резолюції судді була передана лише 20.04.2026 о 11:40 год, тобто вже після розгляду справи та ухвалення постанови, що свідчить про те, що до початку судового засідання питання щодо заявленого клопотання фактично не було вирішено.
За таких обставин, апеляційний суд вважає наведені захисником причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними та такими, що об`єктивно перешкоджали своєчасному поданню апеляційної скарги, у зв`язку з чим вважає за можливе поновити захиснику Ільченко Н.С., яка діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності, – ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження постанови.
Щодо суті апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
За ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з положеннями ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до вимог п. 2.9.а. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (із змінами та доповненнями), водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
З огляду на визначену ст. 266 КУпАП процедуру особи, які керують транспортними засобами, тощо і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, визначає Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена наказом МВС, МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 (далі – Інструкція № 1452/735).
Відповідно до пунктів 2 Розділу І Інструкції № 1452/735 огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Згідно з п. 6 Інструкції огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування Міністерством охорони здоров`я та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд вважав доведеною його вину матеріалами справи: протоколом про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 № 625632 від 27.03.2026; тестуванням на алкоголь за допомогою приладу Alcotest Drager 0872, результат огляду 0,33 проміле; довідкою; відеозаписом з місця події.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а вищезазначені вимоги закону судом першої інстанції виконані в повному обсязі.
Так, судом першої інстанції встановлені обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, на підставі яких суд зробив висновок про доведеність вчинення останнім інкримінованого йому адміністративного правопорушення, з яким погоджується апеляційний суд, оскільки такий висновок суду об`єктивно підтверджується належним чином дослідженими судом доказами в їх сукупності, що містяться в матеріалах справи, зокрема:
- протоколом про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 № 625632 від 27.03.2026, зафіксовано, що 27.03.2026 о 16:20 год в м. Південне, вул. Хіміків, буд. 1, Одеській обл., ОСОБА_1 керував транспортним засобом електросамокатом JET в стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводився із застосуванням приладу Alcotest Drager 0872, результат огляду 0,33 проміле, з результатом огляду ОСОБА_1 погодився, чим порушив п. 2.9.а ПДР.(а.с. 1); 
- роздруківкою приладу Alcotest Drager 0872, відповідно до якого результат склав 0,33%;
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно з яким проба позитивна, 0,33 %, з результатами ОСОБА_1 згоден, про що свідчить його підпис (а.с. 3);
- відеозаписом, який оглянуто в ході розгляду справи, яким підтверджено наступне.
ОСОБА_1 керував електросамокатом, рухаючись тротуарною доріжкою, у зв`язку з чим був зупинений працівниками поліції (16:19:08). Після зупинки працівники поліції повідомили йому, що рух електросамокатом тротуаром заборонений. Під час спілкування працівники поліції повідомили ОСОБА_1 про виявлені у нього ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота та почервоніння очей, після чого запропонували пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння із використанням спеціального технічного засобу «Drager», на таку пропозицію ОСОБА_1 погодився (16:23:10).
За результатами проведеного огляду приладом «Drager» зафіксовано показник 0,33 ‰. На питання поліцейського: «З результатом погоджуєтесь?», відповів, що так (16:28:28). Поліцейський роз`яснив, що буде складено протокол, роз`яснив ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, та запитав чи все зрозуміло, на що ОСОБА_1 відповів, що так. Після цього працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав відеозапис належним доказом у справі, оскільки його отримано з порушенням конституційних прав та інтересів ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу.
Системний аналіз законодавства свідчить про те, що законодавець надає виключного значення такому доказу правопорушення як відеозапис, обов`язковість ведення якого визначена як вимогами ст. 266 КУпАП, так і Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.12.2018 № 1026.
Саме по собі посилання скаржника на порушення конституційних прав без наведення конкретних обставин, які б свідчили про незаконність отримання відеозапису чи його недопустимість як доказу, не є підставою для визнання такого доказу недопустимим. При цьому твердження про те, що ОСОБА_1 не знав про допущені порушення через необізнаність у сфері юриспруденції, не впливає на оцінку допустимості та належності відеозапису як доказу у розумінні ст. 251 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги щодо здійснення поліцейськими тиску на ОСОБА_1 спростовуються наявними відеозаписами та не підтверджені жодним доказом.
Слід звернути увагу, що у випадку наявності сумнівів в законності дій працівників поліції, ОСОБА_1 мав можливість оскаржити їх дії у встановленому законом порядку (п.п. д п. 2.14 ПДР України).
Разом з тим, як вбачається з матеріалів судового провадження дії службових осіб, що склали адмінматеріали та фіксували правопорушення в порядку, передбаченому чинним законодавством, стороною захисту не оскаржувалися.
Отже, твердження захисника щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу.
Щодо доводів скарги, що суд не звернув увагу на пояснення ОСОБА_1 , що останній має право на захист, оскільки є військовослужбовцем та має інший порядок оформлення таких обставин, апеляційний суд вказує таке.
Відповідно до частин першої-третьої статті 266-1 КУпАП військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів, а також військовослужбовці Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу), іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
Огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані сп`яніння перебувають на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в заборонених законом інших місцях, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
Відповідно до вимог частини 1, 4 статті 15 КУпАП за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.
При порушенні правил дорожнього руху водіями транспортних засобів Збройних Сил України або інших утворених відповідно до законів України військових формувань та Державної спеціальної служби транспорту - військовослужбовцями строкової служби, а також вчинення ними військових адміністративних правопорушень, передбачених главою 13-Б цього Кодексу, штраф як адміністративне стягнення до них не застосовується. У випадках, зазначених у цій статті, органи (посадові особи), яким надано право накладати адміністративні стягнення, передають матеріали про правопорушення відповідним органам для вирішення питання про притягнення винних до дисциплінарної відповідальності.
За вчинення військових адміністративних правопорушень військовослужбовці, а також військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б цього Кодексу, за умови, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, який не відноситься до військового майна, що останнім не спростовано, його зупинено працівниками поліції в м. Південне, вул. Хіміків, буд. 1, Одеській область, тобто поза межами військової частини, а відтак ОСОБА_1 несе адміністративну відповідальність на загальних засадах.
Положеннями статті 255 КУпАП встановлено, що складання протоколів про адміністративні правопорушення за статтею 130 КУпАП, віднесено до компетенції, зокрема, органів Національної поліції, а тому застосовування спеціального порядку огляду на стан сп`яніння, визначеного статтею 266-1 КУпАП, були відсутні.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що запитання ОСОБА_1 щодо причини його зупинки викликали обурення та невдоволення працівників поліції, які нібито склали протокол виключно з власних упереджених мотивів, при цьому висловлюючи насмішки з приводу того, що військовослужбовець, який пересувається з інвалідною палицею, може користуватися електросамокатом, а не кріслом колісним. 
Такі твердження є суб`єктивним сприйняттям скаржником обставин спілкування з працівниками поліції, не підтверджуються належними та допустимими доказами і самі по собі не свідчать про упередженість поліцейських або незаконність складення протоколу про адміністративне правопорушення та не мають наслідком спростування викладених у протоколі обставин.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 було відмовлено у наданні часу для виклику захисника, а також що він висловлював згоду пройти медичний огляд у закладі охорони здоров`я, однак працівники поліції не забезпечили йому такої можливості, спростовуються відеозаписом, з якого не вбачається, що ОСОБА_1 звертався з проханням надати йому час для виклику правової допомоги або висловлював бажання пройти огляд у закладі охорони здоров`я, а працівники поліції відмовили у задоволенні такої вимоги. До того ж, жодним нормативно-правовим актом не передбачена обов`язкова участь захисника під час складення протоколу про адмінправопорушення.
Також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови доводи захисника про те, що службова діяльність ОСОБА_1 пов`язана з керуванням транспортними засобами, що є єдиним джерелом утримання його сім`ї, а також, що в умовах воєнного стану він виконує роботу, спрямовану на надання допомоги державі та населенню.
Наведені обставини характеризують особу скаржника, однак не спростовують факту вчинення адміністративного правопорушення, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності його вини та не є підставою для звільнення від адміністративної відповідальності або скасування постанови суду.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 тривалий час не вживає алкогольні напої у зв`язку з наявністю тяжкого захворювання, про що він повідомляв працівників поліції, а також намагався повідомити суд першої інстанції та надати медичні документи щодо проходження лікування і застосування лікарських засобів, зокрема заспокійливої та антибактеріальної дії. 
Зазначені обставини самі по собі не спростовують наявності у працівників поліції достатніх підстав вважати, що особа перебуває у стані алкогольного сп`яніння, а також не впливають на обов`язок водія пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.
Крім того, як зазначалося вище, факт керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння був встановлений працівниками поліції, з результатом якого ОСОБА_1 погодився.
Аналізуючи досліджені докази, оцінюючи їх у сукупності, апеляційний суд доходить до переконання, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, повністю доведена, є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом». 
Так, стандарт доказування «поза розумним сумнівом» активно використовується Європейським судом з прав людини. У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705\12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте, цей стандарт доказування означає, що особу необхідно виправдати не при наявності будь-якої «тіні» сумнівів, а при наявності лише «розумного сумніву». При цьому розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим. А саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї.
Суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке підтверджується доказами дослідженими в їх сукупності та з точки зору їх достатності під час розгляду матеріалів адміністративної справи.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо стягнення з ОСОБА_1 судового збору, є обґрунтованими, з огляду на таке.
Згідно з ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Захисником до апеляційної скарги додано копію Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів № 84/25/7839/ВТ від 31.10.2025, відповідно до якого у ОСОБА_1 2 група інвалідності. (а.с. 32), відтак останній звільнений від сплати судового збору.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, постанову суду першої інстанції в частині стягнення судового збору слід скасувати, в іншій частині постанову суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 285, 289, 294 КУпАП, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Поновити захиснику Ільченко Наталі Станіславівні, яка діє в інтересахособи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження постанови Південного міського суду Одеської області від 20 квітня 2026 року.
Апеляційну скаргу захисника Ільченко Наталі Станіславівни, яка діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , задовольнити частково. 
Постанову Південного міського суду Одеської області від 20 квітня 2026 року в частині стягнення судового збору скасувати.
В іншій частині постанову суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Одеського апеляційного суду    М.В. Назарова