Справа № 173/3750/24
Провадження №2/173/55/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України
29 травня 2026 року  м. Верхньодніпровськ
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі
головуючого судді Кожевник О.А.,
за участю секретаря судового засідання Демяненко С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача, адвокат Богачова Наталія Петрівна до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,
ВСТАНОВИВ:
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про виділ частки із складу земельної ділянки, що є у спільній частковій власності та припинення режиму спільної часткової власності та виділення в натурі частини земельної ділянки.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_3 , після смерті якої залишилась спадщина, яка складається з земельної ділянки розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Кам`янський район(Верхньодніпровський район), с. Пушкарівка, площею 7,650 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: 1221087700:01:009:0060.
Спадкоємцями після смерті спадкодавця є ОСОБА_1 та рідний брат позивача ОСОБА_4 . Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є його син – ОСОБА_2 , який доводиться племінником позивачу.
За доводами позивача, на відміну від померлого ОСОБА_4 та його спадкоємця ОСОБА_2 , вона зареєструвала своє право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, добросовісно володіє земельною ділянкою з 2005 року та продовжує відкрито безперервно нею володіти.
Позивач зазначає, що Відповідач, як Спадкоємець на частини земельної ділянки не вчинив жодних дій, спрямованих на прийняття спадщини (не звернувся до нотаріуса, не подав заяву про прийняття спадщини, не вчинив дії щодо управління, розпорядження, користування спадковим майном), тому позивач вважає, що відповідач не прийняв спадщину на земельної ділянки.
На підставі наведеного позивач просить визнати право власності за набувальною давністю на земельної ділянки (паю), розміром 7,650 га кадастровий номер 1221087700:01:009:0060, що розташована на території Верхньодніпровської міської ради, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Кам`янський район (Верхньдніпровський район), с. Пушкарівка, площею 7,650 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27.12.2024 прийнято позовну заяву адвоката Богачової Наталі Петрівни, яка дії в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із складу земельної ділянки, що є у спільній частковій власності та припинення режиму спільної часткової та виділення в натурі частини земельної ділянки та призначено до розгляду за правилами загального провадження з викликом учасників розгляду справи в судове засідання. Підготовче судове засідання призначено на 09 год. 00 хв. 22 січня 2025 року. Крім того, зобов`язано приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Малашову Г.В. до початку підготовчого судового засідання надати суду належним чином посвідчену копію матеріалів спадкової справи, яка була заведена після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2025 року постановлено витребувати з Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області належним чином посвідчену копію матеріалів спадкової справи, яка була заведена після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
13 листопада 2025 року до суду надійшла уточнена позовна заява від представника позивача, якою змінено предмет позову.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2026 року клопотання представника позивача ОСОБА_5 про доручення до матеріалів справи та прийняття уточненої позовної заяви задоволено. Прийнято до розгляду уточнену позовну заяву та додано до матеріалів справи.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач про розгляд справи неодноразово повідомлявся, шляхом розміщення розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. 
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. 
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. 
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі(ст. 2 ЦПК України).
Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1221087700:01:009:0061, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7.6500, знаходиться на території Дніпропетровська область, Кам`янський (Верхньодніпровський) район, Пушкарівська сільська ради, що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-1205495662017, сформованої 17 листопада 2017 року.
До матеріалів справи також долучено копію кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером 1221087700:01:009:0061, що є Додатком з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-1205495662017.
Згідно з копією Державного Акту на право власності на земельну ділянку, виданого Верхньодніпровською районною державною адміністрацією 25 грудня 2003 року, ОСОБА_3 була власником вказаної земельної ділянки на підставі розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації № 403-р від 05 грудня 2003 року, про що свідчить копія відповідного акту, долученого до матеріалів справи.
Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , матір`ю ОСОБА_1 є ОСОБА_3 .
Із заяви ОСОБА_1 , що міститься у спадковій справі № 340/2005, заведеної після смерті ОСОБА_3 , вбачається, що крім неї спадкоємцем після смерті спадкодавця є ОСОБА_4 .
Відповідно до копії довідки № 907 від 28 серпня 2008 року на день смерті разом з ОСОБА_3 проживали: дочка – ОСОБА_1 , син – ОСОБА_4 , невістка – ОСОБА_6 та онук – ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .
Згідно з копією довідки № 908 від 28 серпня 2008 року на день смерті ОСОБА_4 разом з ним проживали ОСОБА_1 (сестра), ОСОБА_6 (дружина) та ОСОБА_2 (син).
За приписами ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Тобто судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 успадкували його дружина та син.
В постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15-ц (провадження № 61-14110св18) вказано, що частина перша статті 1276 ЦК України визначає сутність спадкової трансмісії, а саме: якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). За спадковою трансмісією перехід права на спадкування здійснюється не за правом черговості, а за правом закликання до спадщини правонаступника померлого спадкоємця. Згідно з частиною першою статті 1276 ЦК України перехід права на прийняття спадщини за спадковою трансмісією не застосовуються щодо обов`язкової частки у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер у тому розумінні, що цим правом наділяється виключно певне вичерпне коло спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у задоволенні їх майнових інтересів (стаття 1241 ЦК України). 
Разом з тим, якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку.
Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 706/874/18 (провадження № 61-12093св20) вказав, що у справі, що переглядається установлено, що позивач, яка померла після пред`явлення позову та до справи були залучені її правонаступники, прийняла спадщину після смерті свого сина, оскільки проживала разом з ним на день смерті останнього, та у встановленому законом порядку не відмовилася від прийняття такої спадщини, отже у цьому випадку матиме місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що після смерті ОСОБА_3 земельну ділянку, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Кам`янський район, с. Пушкарівка, площею 7,650 га, кадастровий номер 1221087700:01:009:0061,успадкували її діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. В свою чергу після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли його дружина та син, які на день смерті проживали разом з ним, що не спростовано матеріалами справи та в судовому засіданні, а відтак доводи представника позивача щодо не прийняття спадщини відповідачем у справі є не достовірним та таким, що не заслуговує на увагу.
Об`єднана палата, з урахуванням принципу розумності, зауважує, що тлумачення частини третьої статті 1268 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що законодавець встановив можливість прийняття спадщини постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для будь-яких спадкоємців, в тому числі й обов`язкових спадкоємців. Тому обов`язковий спадкоємець може прийняти спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК; законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права; право на обов`язкову частку внаслідок прийняття спадщини обов`язковим спадкоємцем трансформується в майнове право, яке підлягає спадкуванню. Цивільний кодекс України, як основний регулятор спадкових відносин, не містить жодних обмежень чи заборон на спадкування такого права за відсутності його оформлення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).
Однак, позивачем при поданні позовної заяви до суду та уточненої заяви не визначено в якості відповідача ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину після померлого ОСОБА_4 , в силу приписів ст. 1268 ЦК України.
За приписами ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.
Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо, зокрема, предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Визначення позивачем у справі складу сторін (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін. До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19 (провадження 61-6983св20).
Судом також встановлено, що 17 грудня 2012 грудня державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області посвідчено, що на підставі ст. 1262 Цивільного кодексу України спадкоємцем частини майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ж її донька ОСОБА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі № 6546.
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 111522867 ОСОБА_1 є власником частини земельної ділянки, з кадастровим номером 1221087700:01:009:0061, на праві спільної часткової власності.
12 січня 2018 року позивач отримала Рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 39177049, якою зазначено, що заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.
Як вбачається з матеріалів справи представником позивача ініційовано зміну предмета позову шляхом визнання права власності за набувальною давністю.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно зі ст.16 ЦПК України може бути, зокрема, визнання права.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За приписами ст. 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року (справа № 910/17274/17) зазначається, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. 
Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Таким чином, тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.
За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451/16-ц (провадження № 61-8009св18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61-16648св18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, суд виходить з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на початковий момент, який включається у повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.
Добросовісним є таке заволодіння майном, за якого володілець не знає і не повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а також є переконаним у тому, що на відповідне майно не претендують інші особи, і що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
Разом з тим, позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, знала про те, що власником іншої 1/2 частини земельної ділянки є ОСОБА_2 . Зазначені обставини свідчать про те, що позивач: усвідомлювала відсутність у неї правових підстав для набуття права власності на інші 1/2 частини земельної ділянки; не могла об`єктивно перебувати у переконанні, що володіє останньою правомірно як власник.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд зазначає, що факт тривалого користування земельною ділянкою, а також відсутність інших осіб, які б заявляли свої права на спірну земельну ділянку, самі по собі не є підставами для застосування набувальної давності за відсутності добросовісності володіння.
Таким чином, володіння позивача не відповідає критерію добросовісності, оскільки вона знала або повинна була знати про неправомірність набуття права власності на спірну частину земельної ділянки, що виключає можливість застосування статті 344 ЦК України та є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 , представник позивача, адвокат Богачова Наталія Петрівна до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити у повному обсязі.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя         О.А. Кожевник