ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 року місто Київ.
Справа № 755/6290/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6346/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Головуючого судді: Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах  ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києвавід 2 жовтня 2025 року (у складі судді Савлук Т.В.)
у справі за позовом Державного підприємства «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги

ВСТАНОВИВ

Позивач Державне підприємство «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України» (далі - ДП «Управління житловими будинками») звернулось з позовом до суду про стягнення з відповідача боргу за житлово-комунальні послуги у розмірі 21 183,64 грн. та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач отримує від позивача як балансоутримувача будинку АДРЕСА_1 послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території. Однак, у зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань у відповідачів виникла заборгованість перед позивачем за надані послуги на загальну суму 21 183,64 грн., що є предметом позовних вимог.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києвавід 2 жовтня 2025 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державного підприємства «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2021 року до 01 березня 2024 року у розмірі 21 183 гривні 64 копійки. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача 27 грудня 2025 року подав через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції помилково ототожнив перебування будинку "на балансі" позивача зі статусом управителя/належного надавача житлової послуги, хоча чинне законодавство розмежовує ці поняття, а статус управителя виникає лише за визначеною законом процедурою та на договірній основі. Такий підхід призвів до помилкового висновку про наявність у позивача правових підстав нараховувати та стягувати плату як за житлово-комунальну (житлову) послугу.
Вказує, що співвласники не обирали позивача управителем, а доказів передачі будинку в управління позивачу не надано. Якщо співвласники не обрали форму управління - управитель може бути призначений лише за результатами конкурсу органом місцевого самоврядування/уповноваженим органом, доказів чого суду також надано не було.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те що розрахунок заборгованості не є самостійним доказом існування боргу, оскільки він не підтверджує, ані факту надання послуги, ані її обсягу та вартості, як і погодження таких умов із співвласниками. Крім того вартість послуг не визначена рішенням зборів співвласників.
Вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини з надання комунальних послуг, тоді як предметом спору є саме житлова послуга.
Вважає, що жодних правових підстав здійснювати утримання майна, яке перебуває у власності Апарату Верховної Ради України, або вимагати оплату за нього у позивача не існувало. Навіть формальне перебування будинку «на балансі» не створює обов`язку для співвласників фінансувати діяльність державного підприємства, яке за своєю правовою природою фінансується з державного бюджету.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.
Позивач, належно повідомлений про розгляд справи шляхом доставлення копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у електронний кабінет системи «Електронний суд», правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що Державне підприємство «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України» засноване на державній власності та належить до сфери управління Апарату Верховної Ради України, що входить до складу майнового комплексу, який забезпечує діяльність Верховної Ради України.
Розпорядженням по Управлінню справами Апарату Верховної Ради України від 31 грудня 2015 року № 100 з балансу Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України на баланс ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України» передано житловий будинок АДРЕСА_1 .
Згідно договору купівлі-продажу від 14 березня 2000 року на жиле приміщення №3 ОСОБА_3 купила зазначену квартиру АДРЕСА_2 .
З матеріалів справи вбачається, що за період з 01 січня 2021 року до 01 березня 2024 року мешканець квартири заборгував підприємству позивача за оплату витрат на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 21 183,64 грн., заборгованість нарахована щодо квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується представленими підприємством позивача довідкою та розрахунками.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не виконувала своїх обов`язків з оплати вартості витрат на утримання будинку та прибудинкової території.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить якщо інше не встановлене договором або законом.
Згідно зі ст.ст.66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
За п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.
Згідно з п.5 ч.3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
За п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Відповідно до ч.1 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них.
Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 року №572, встановлено, що власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Такі ж вимоги передбачені в п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року №45.
Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі
№750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі №642/2858/16.
Така правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року №712/8916/17 (14-448цс19).
Матеріали справи свідчать, і відповідачем не спростовано, що ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України був балансоутримувачем будинку  АДРЕСА_1 , що підтверджується розпорядженням по Управлінню справами Апарату Верховної Ради України №100 від 31.12.2015 з балансу Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України та додатку № 1 до нього, згідно якого на баланс державного підприємства «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної ради України», було передано, зокрема, будинок  АДРЕСА_1 .
Відповідно до положень Статуту ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України» було засноване на державній власності та належить до сфери управління Апарату Верховної Ради України. В Статуті визначено, що основною метою діяльності підприємства є, зокрема, обслуговування та утримання в належному технічному стані багатоквартирних будинків та гуртожитків Верховної Ради України, іншого житлового та нежитлового фонду, об`єктів соціального призначення, забезпечення надання житлово-комунальних послуг та отримання прибутку від провадження господарської діяльності.
Також суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання відповідача на не укладеність з ДП «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України» договору на надання житлово-комунальних послуг, оскільки сама по собі відсутність підписаного договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє відповідача від виконання ним свого обов`язку по оплаті наданих послуг. Крім того, послуги по утриманню будинку і прибудинкової території надаються всім власникам житлових і нежитлових приміщень в цілому, без відокремлення конкретних житлових та нежитлових приміщень.
Також не приймаються колегією суддів до уваги посилання скаржника на відсутність факту надання позивачем відповідних послуг, оскільки відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що послуги по утриманню будинку та прибудинкової території за спірний період надавав не позивач, а інша особа.
Більш того апеляційний суд враховує надані позивачем до позовної заяви копії:
Договору № 5/9-18/1 від 31 серпня 2018 року, укладеного позивачем з Приватним підприємством «Експеримент» про технічне обслуговування ліфтів, п. 1.1 якого передбачено, що підрядник приймає на себе організацію та виконання робіт по технічному обслуговуванню та ремонту ліфтів на об`єктах Замовника відповідно з Додатком № 1, №2, які є невід`ємною частиною договору. Згідно додатку № 2  АДРЕСА_4 є у переліку зазначених об`єктів.
Договору № 15-1/2 від 3 липня 2023 року, укладеного позивачем з ТОВ «ЕМПЕКС» про надання послуг з санітарно-гігієнічної обробки (дератизації), у Додатку № 1 якого при розрахунку вартості послуг у переліку адрес надання таких послуг зазначена вул. Аболмасова 3.
Додаткової угоди №1 до договору № 15-1/2 від 3 липня 2023 року, яким змінено вартість послуг
Додаткової угоди № 2 до договору № 15-1/2 від 3 липня 2023 року, яким, зокрема, передбачено виключити об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 з переліку об`єктів, що підлягають дезобробці, з 01.12.2023 року.
Відхиляючи доводи скаржників про неправильне нарахування позивачем заборгованості, колегія суддів звертає увагу на те, що частинами 1-3 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім, випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування.
Якщо управитель визначений органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах, ціна послуги з управління багатоквартирним будинком визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу.
Така ціна протягом строку дії договору управління може змінюватися виключно за погодженням сторін з підстав та в порядку, визначених таким договором.
Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньо-будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.
Крім того, колегія суддів відмічає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким, повним та розгорнутим по окремим категоріям. Зазначений розрахунок відповідає вищенаведеним договорам та додатковим угодам, враховує періодичні платежі, що вносились позивачем у 2021-му та 2022-ому роках, а також перерахунок, який був зумовлений виключенням адреси, за якою зазначена квартира відповідача, з переліку об`єктів, що підлягають дезобробці, відповідно до Додаткової угоди № 2.
Відповідачем вказаний розрахунок заборгованості у встановленому процесуальним законом порядку не спростований.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги представника відповідача не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині судового рішення. Також відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, обставини справи судом встановлені відповідно до наданих сторонами письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, в зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах  ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києвавід 2 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.В. Желепа 

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова