КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/9864/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/3721/26

28 травня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 25 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Шролик І.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Затишна оселя», третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності договору,-
в с т а н о в и в:

28 лютого 2026 року позивач ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до ТОВ «Управляюча компанія «Затишна оселя», третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності договору, у якому просить встановити факт відсутності у ТОВ «Управляюча Компанія «Затишна оселя» будь-якого Договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 ; встановити факт, що ТОВ «Управляюча Компанія «Затишна оселя» не є управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 ; встановити факт відсутності у ТОВ «Управляюча Компанія «Затишна оселя» робочої документації сформованої з аркушів робочої документації розділу АР на буд. № 3, корп. 2 по вул. Оболонська Набережна в м. Києві, що є складовою та кінцевою стадією Проектної документації, яка затверджена наказом ЗАТ "Трест Київміськбуд-1" №18 від 23.05.2002 року та погоджена Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища за №0384 від 29.05.2001 року; судові витрати стягнути з відповідача.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2026 року позовна заява  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Затишна оселя», третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності договору вважається неподаною і повернута позивачу разом з поданими до неї додатками.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 28 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до Оболонського районного суду м.Києва для вирішення питання про відкриття провадження.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що маючи рухоме та нерухоме майно, за рахунок якого може отримувати доходи та маючи виконавче провадження, в тому числі арешт майна і коштів позивач не може розпорядитись таким доходом. Крім того, групи нежитлових приміщень знаходяться під арештом. Позивач звертає увагу суду, що апеляційним судом розглядались документи щодо надання відстрочки позивачу, крім того в 2026 році і апеляційний суд задовольнив клопотання ОСОБА_1 .
Також апеляційна скарга містить заперечення на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2026 року, якою було залишено без руху позовну заяву. 
05 травня 2026 року до Київського апеляційного суду від третьої особи ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скарг, у в якому предстаник зазначав, що погоджується з довадами апеляційної скарги, оскільки ухвали суду першої інстанції є незаконними та необгрунтованими. 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема про повернення позовної заяви, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргане підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 28 лютого 2026 року позивач ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до ТОВ «Управляюча компанія «Затишна оселя», третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності договору.
До позову ОСОБА_1 долучив клопотання про відстрочення сплати судового збору.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2026 року позов було залишено без руху з причин не викладення змісту позовних вимог та не сплати судового збору. Позивачу надано строк для усунення недоліків п`ять днів з моменту отримання вказаної ухвали. 
22 березня 2026 року  ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 16 березня 2026 року подав заяву про усунення недоліків, в якій просив суд відстрочити йому сплату судового збору.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2026 року позовна заява  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Затишна оселя», третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності договору визнана неподаною і повернута позивачу разом з поданими до неї додатками.
Повертаючи позовну заяву  ОСОБА_1 до ТОВ «Управляюча компанія «Затишна оселя», третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності договору суд першої інстанції посилався на те, що як встановлено з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків на запит в електронному вигляді від 21 березня 2026 року за період з січня 2025 року по грудень 2025 року, долучених позивачем до заяви про усунення недоліків, дохід позивача за грудень 2025 року становить 74600,00 грн., за листопад - 18600,00 грн. Тобто за період з листопада по грудень 2025 року позивач отримав дохід у загальному розмірі 93200,00 грн. 
Отже, розмір судового збору не перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача. Зазначене свідчить про те, що сплата судового збору у розмірі 3 328,00 грн. не становитиме для позивача надмірний тягар з урахуванням його майнового стану. Оскільки позивачем не усунуто недоліки, відповідно до ухвали Оболонського районного суду від 16 березня 2026 року, то позовна заява не оформлена відповідно до вимог ст. 177 ЦПК України, а тому підлягає поверненню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.
Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.
Можливість забезпечення права на апеляційний перегляд справи є також однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 8 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі «Дія 97» проти України», заява № 19164/04, від 21 жовтня 2010 року).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Також згідно ч.4, ч.5 ст.177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно закону. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). 
Відповідно до частин першої, другої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Згідно з частиною третьою статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
У разі подання заявником клопотання про звільнення/відстроченнявід сплати судового збору суд повинен надати йому оцінку з урахуванням поданих заявником доказів на його обґрунтування та вирішити його шляхом задоволення / відмови із наведенням відповідних підстав.
У справі, що переглядається, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2026року позов було залишено без руху з причин не викладення змісту позовних вимог та не сплати судового збору. Позивачу надано строк для усунення недоліків п`ять днів з моменту отримання вказаної ухвали.
22 березня 2026 року  ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2026 року подав заяву про усунення недолів в якій просив суд відстрочити йому сплату судового збору. До заяви позивач надав відомості з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідь на запит у електронному вигляді від 21 березня 2026 року. До позовної заяви було надано витяг з реєстру неприбуткових установ та організацій, довідку Міжнародного благодійного фонду «Святої Марії» та відомості з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідь на запит у електронному вигляді від 02.11.2025.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції посилався на те, що як встановлено з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків на запит в електронному вигляді від 21 березня 2026 року за період з січня 2025 року по грудень 2025 року, долучених позивачем до заяви про усунення недоліків, дохід позивача за грудень 2025 року становить 74 600,00 грн., за листопад - 18 600,00 грн. Тобто за період з листопада по грудень 2025 року позивач отримав дохід у загальному розмірі 93200,00 грн. Отже, розмір судового збору не перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача. Зазначене свідчить про те, що сплата судового збору у розмірі 3328,00 грн. не становитиме для позивача надмірний тягар з урахуванням його майнового стану.
За правилами статті 133 ЦПК України судовий збір належить до судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, які несуть сторони у судах усіх рівнів.
При цьому процесуальна норма частини другої статті 133 ЦПК України є бланкетною та в частині визначення розміру судового збору, порядку його сплати, повернення і звільнення від сплати відсилає до Закону України «Про судовий збір».
Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, а отже, саме правові приписи, закріплені в наведеному Законі, підлягають застосуванню під час вирішення питання щодо звільнення від сплати судового збору.
У частині першій, третій статті 136 ЦПК України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за такої умови: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Також суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).
Крім того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 19 червня 2011 року в справі «Креуз проти Польщі» (заява № 28249/95) зазначав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. При цьому положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.
Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах «Княт проти Польщі» від 26 липня 2005 року, заява № 71731/01; «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» від 26 липня 2005 року, заява № 73547/01).
Отже, суд наділений повноваженнями звільнити від тягаря судових витрат особу, яка до нього звертається. Водночас конструкція наведених правових норм дає підстави для висновку, що звільнення від сплати судових витрат, якого зазнає сторона, є не обов`язком суду, а саме його повноваженням як формою суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції врахував майновий стан позивача на час подання позову та правильно зазначив, що сплата судового збору у розмірі 3 328,00 грн. не становитиме для позивача надмірний тягар з урахуванням його майнового стану.
Отже, суд врахував, що позивач отримавши ухвалу суду про залишення його позовної заяви без руху у встановлений судом строк не усунув недоліки, судовий збір за подання позовної заяви не сплатив, суд першої інстанції прийшов до правильних та обгрунтованих висновків про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має можливості розпоряджатися належним йому майном та доходами у зв`язку з наявністю виконавчих проваджень, арештів майна та коштів, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Сам по собі факт наявності виконавчих проваджень або накладення арештів на майно не є безумовною підставою для відстрочення сплати судового збору. При вирішенні питання про відстрочення сплати судового збору суд враховує сукупність обставин, що характеризують майновий стан особи, а також належні та допустимі докази, які підтверджують неможливість сплати судового збору на момент звернення до суду.
Разом із тим, надані позивачем докази не підтверджують відсутності у нього реальної можливості сплатити судовий збір у розмірі 3 328,00 грн, з огляду на встановлений судом рівень його доходів.
Посилання апелянта на те, що в іншому провадженні апеляційним судом було задоволено клопотання про відстрочення сплати судового збору, колегія суддів відхиляє, оскільки питання щодо відстрочення чи звільнення від сплати судового збору вирішується судом у кожній конкретній справі з урахуванням наданих доказів та встановлених обставин на час подання позову, а тому саме по собі ухвалення судом іншого процесуального рішення в окремій справі не свідчить про незаконність оскаржуваної ухвали.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права під час залишення позовної заяви без руху, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. 
Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: