Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 червня 2026 р. № 520/3673/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ольги Горшкової, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд: 
- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради які полягають у відмові встановлення статусу “Інвалід війни” та видачі посвідчення з написом “Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни” ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради встановити статус “Інвалід війни” ОСОБА_1 безстроково відповідно до п. 2. ч. 2 ст. 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” з 08.01.2026 року та видати посвідчення з написом “Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни”.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що листом від 27.01.2026 №Б-01-23/3/0/297-26-5/0/759-26 відповідачем безпідставно відмовлено ОСОБА_1 у видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни. У своєму листі відповідач мотивував відмову посилаючись на ст. 17 ЗУ «Про Національну поліцію», відповідно до якої поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Також відповідач зазначив у своєму листі, що законодавством не передбачено поняття - особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань. Проте позивач у своїй заяви просив встановити статус «інвалід війни» та видати посвідчення з написом «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до п. 2. ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Таку відмову у продовженні дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є необґрунтованою й такою, що порушує його право на одержання вказаного статусу та пов`язаного з цим соціального захисту, а саме порушуються його права на створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, права на участь у цільових програмах соціального і правового захисту ветеранів війни; права на надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.
Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, а позивачеві - відповідь на відзив.
Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечив проти позовних вимог та зазначив, що правових підстав для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, згідно з п. 2. ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поліцейським немає. 
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Суд, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм /внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, зазначає наступне.
Судом встановлено, що 08.06.2026 року в КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» ОСОБА_1 пройшов оцінювання повсякденного функціонування особи.
За результатами проведеного оцінювання функціонування комісією прийнято рішення від 08.01.2026 року № 169/26/144/Р та виданий Витяг з рішення від 08.01.2026 за № 169/26/ 144/В.
Позивач, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни», затвердженого ПКМУ «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» від 12.05.1994 року № 302, з метою отримання статусу «Інваліда війни» та посвідчення з написом «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» у зв`язку із продовження інвалідності відповідно до Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 169/26/144/Р від 08.01.2026 року, звернувся до Управління соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради із заявою від 22.01.2026 року. 
В якості додатків до вказаної заяви були надані: копія паспорту громадянина України, копія РНОКПП, копія Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 169/26/144/Р від 08.01.2026 року, копія посвідчення інваліда війни серії НОМЕР_1 та одна фотокартка.
Згідно п. 16 Витягу вбачається, що обґрунтуванням рішення експертної команди за результатами оцінювання є: наявна у хворого патологія нервової системи та опорно-рухового апарату, яка обмежує життєдіяльність особи в помірному ступені (пересування 1 ст, трудова діяльність 1 ст, орієнтація 1 ст). Згідно постанови КМУ № 1338 від 15.11.2024, на підставі свідоцтва про хворобу № 89 від 25.03.2019, хворого визнано особою з інвалідністю III групи терміном на 1 рік (Травма, ТАК, пов`язана з виконання службових обов`язків). Протипоказана робота на висоті, біля вогню та механізмів, що рухаються.
Згідно п. 17.1.6 та гі. 17.1.9 Витягу вбачається, що ОСОБА_1 встановлено III групу інвалідності з 08.01.2026 до 02.12.2026.
За наслідком розгляду вказаної заяви ОСОБА_1 від 22.01.2026 року, відповідачем сформовано лист – відповідь № Б-01-23/3/0/297-26-5/0/759-26 від 27.01.2026 року де вказано на відсутність правових підстав для надання позивачу, як поліцейському, статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, згідно з п. 2. ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вказана відмова прийнята з урахуванням роз`яснень Міністерства у справах ветеранів України, наданих в листі від 29.07.2025 року № 15859/1.3/3.1-25, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 та ст. 17 ЗУ «Про Національну поліцію».
Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною, звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд зазначає наступне.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII).
Відповідно до ч. 1 статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубожів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Відповідно до п. 2 ч. 2 статті 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2011 року складений акт про нещасний випадок старшого прапорщика міліції ОСОБА_1 , відповідно до якого комісія дійшла висновку про те, що нещасний випадок зі старшиною БКСМ ГУМВС України в Харківській області старшим прапорщиком міліції ОСОБА_1 стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків. 
Згідно п. 3 Акту розслідування нещасного випадку, що стався 12.09.2011 року зі старшиною БКСМ ГУМВС України в Харківській області старшим прапорщиком міліції ОСОБА_1 , обставини, за яких стався нещасний випадок полягають у тому, що 12.09.2011 року близько 14 год. старший прапорщик міліції ОСОБА_1 , перебуваючи на службі у форменому одязі, без табельної вогнепальної зброї, та відповідно до посадових обов`язків, займаючись господарчими справами у підрозділі, за допомогою драбини намагався здійснити заміну лампи освітлювання на сходах 1-го поверху адміністративної будівлі БКСМ ГУМВС України в Харківській області. Під час роботи ОСОБА_1 запаморочилося в голові, він втратив рівновагу та впав з висоти 1,5 м. на підлогу. Діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Злам правої скулової кістки. 
Як вбачається судом з наданих представником позивача документів, в листопаді 2019 року ОСОБА_1 встановлено статус «інваліда війни» та видано посвідчення серії НОМЕР_2 від 05.11.2019 р. 01.12.2020 року відповідно до Довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ № 699781 від 01.12.2020 р. ОСОБА_1 продовжено третю групу інвалідності до 01.12.2023 та вказано, що причиною інвалідності є травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків. На підставі вищезазначеного акта огляду МСЕК 1 грудня 2020 року ОСОБА_1 встановлено статус «ІНВАЛІДА ВІЙНИ» та видано посвідчення серії НОМЕР_2 від 01.12.2020 р. 06.12.2023 року позивачу продовжено 3 групу інвалідності на підставі довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ № 317943 від 06.12.2023 року до01.12.2025 року та вказано, що причиною інвалідності є травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків.
Відповідно до пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_3 від 18.01.24 та 21.01.26 зазначено Вид пенсії "вислуга років, 3 гр. інвалідність внаслідок війни".
Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 зі змінами та доповненнями (далі - Положення № 302).
Згідно п. 2, 3 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.
Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать, зокрема, особи з інвалідністю внаслідок війни.
Особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та нагрудний знак Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни.
Згідно абзацу 2 пункту 7 Положення № 302 Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім`ї загиблого видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.
Відповідно до пункту 10 Положення № 302 Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.
Посвідчення з написом «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається уповноваженим органом соціального захисту населення на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу встановлена ІІІ група інвалідності, так, пов`язана з виконанням службових обов`язків. 
Разом із тим, у спірному випадку позивач отримала травму у 2011 під час виконання службових обов`язків у мирний час.
Доводи позивача про те, що відповідно до Закону України 3551-XII, факт отримання особою інвалідності внаслідок виконання службових обов`язків є підставою для надання їй статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, суд вважає помилковими з наступних підстав.
Для надання особі статусу інваліда війни відповідно до вимог вищенаведених норм необхідним є існування наступних умов - отримання інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, що були одержані під час захисту Батьківщини та/або виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті, а також з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Матеріали справи свідчать, що інвалідність позивача настала внаслідок травми, отриманої при виконанні службових обов`язків у мирний час, що виключає можливість надання їй статусу саме інваліда війни.
Тобто, встановлення медичною комісією групи інвалідності з формулюванням "травма пов`язана з службових обов`язків" не є безперечною підставою для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Статус особи з інвалідністю певної групи та статус інваліда війни є принципово різними правовими категоріями, а отримання травми під час проходження служби при виконанні службових обов`язків в ГУМВС України автоматично не свідчить про наявність у особи статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки травма, яку отримав позивач під час виконання службових обов`язків внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана з його участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях.
Поняття ветеран війни міститься у статті 4 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 №3551-XII, відповідно до частини першої цієї статті ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Отже, відповідно до статті 7 Закону №3551 віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття ветеран війни, яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до осіб з інвалідністю внаслідок війни, є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. У цьому контексті положення ст. 7 Закону №3551 необхідно тлумачити таким чином, що підставою для визнання особи особою з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі отриманої під час виконання інших обов`язків військової служби, є факт участі особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі № 1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачу дійсно вперше у 2019 році було видано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, тобто визнано за ним вказаний статус. Правомірність видачі вказаного посвідчень ніким не оскаржувалась.
Проте вказані обставини не свідчать про обов`язок відповідача знов видати вказане посвідчення, тобто визнати позивача особою з інвалідністю внаслідок війни.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 року у справі №824/32/19-а, зважаючи на помилкове присвоєння особі статусу, який не міг бути наданий йому в силу вимог норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дійшов висновку, що неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.
У цьому контексті суд наголошує, що легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №580/1300/22.
Враховуючи те, що отримана позивачем травма, внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, тому інвалідність позивача не дає йому права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII.
Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
При цьому таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи – позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у в постанові від 24.02.21 справа №607/8188/17, порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулась з позовом суб`єктивного матеріального права або законного інтересу на захист якого подано позов.
За наведеного правового регулювання та висновків Верховного Суду, оскільки отримана позивачем травма внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, тому інвалідність позивача не дає йому права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII та обов`язку відповідача видати посвідчення з написом “Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни”, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Оскільки докази понесення сторонами судових витрат відсутні, тому питання про відшкодування таких не вирішується.
Керуючись ст. ст. 14, 241-246, 255, 257-258, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_3 ) до Управління соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради (61124, м. Харків, вул. Вишнева, буд. 3, код ЄДРПОУ 03196624) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя   Ольга Горшкова