П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 519/2587/25	

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.
Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого – Лук`янчук О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 належного грошового забезпечення за період з 01 грудня 2024 року по 17 червня 2025 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року, на відповідній тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням, передбаченого додатками 1.14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.217 № 704, із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення (із урахуванням раніше сплачених сум) за період з 01 грудня 2024 року по 17 червня 2025 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року (3028 грн.) на відповідній тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням, передбаченого додатками 1.14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.217 № 704 із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у розмірі 20100 гривень за період після двох місяців перебування поза штатом (у розпорядженні), а саме у період з 01.12.2024 по 17.06.2024 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 30 діб щорічної відпустки за 2024 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової матеріальної допомоги за 2024 рік для вирішення соціально-побутових потреб, яка передбачена наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2025 по день фактичної виплати грошового забезпечення.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . При цьому, відповідач протиправно, розраховував грошове забезпечення позивача із застосуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року, що призвело до порушення майнових прав позивача, а саме, гарантованого статтею 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей” отримання грошового забезпечення у законодавчо визначеному розмірі.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає що рішення прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення спору, вказує про неповне з`ясування обставин справи, а тому, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що невиконання наказу про переведення — ключовий факт, який суд проігнорував. Наказ НГШ ЗСУ №1684-РС не виконано, що підтверджує бездіяльність відповідача.
Вказує, що ОСОБА_1 не було вручено копію наказу, що стосується його виведення поза штат
Суд ігнорує документи (довідка про обставини травми, медичні виписки), які підтверджують поранення, і зводить усе лише до одного висновку ВЛК. Також Верховний Суд (зокрема, у справах №600/367/24, 240/31239/23) зазначає, що вирішальним є не назва хвороби чи виключно формулювання у висновку ВЛК, а причинно-наслідковий зв`язок між пораненням, отриманим при захисті Батьківщини, та необхідністю лікування. Якщо поранення/травма пов`язані з бойовими діями, право на виплати зберігається, навіть якщо лікуються наслідки поранення. Факт переведення у розпорядження (понад 2 місяці) не скасовує права на винагороду
Виплата 20 100 грн (передбачена наказом МОУ №260) призначена саме для підтримки військовослужбовців, які через поранення не можуть виконувати обов`язки та виведені поза штат
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 27.06.2024 року по 17.06.2025 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
30.06.2024 року отримав поранення під час захисту Батьківщини, а саме під час здійснення заходів необхідних для забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, поблизу н. п. Сокіл, Донецької області під час скиду ВОГа з дрона противника, що підтверджується Довідкою про обставини травми (поранення, контузіїї, каліцтва) від 02.08.2024 року № 13524, виданої на підставі командира військової частини НОМЕР_1 № 4594 від 29.07.2024 року. На момент поранення перебував в засобах індивідуального захисту; поранення не є наслідком вчинення злочину або адміністративного правопорушення, вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю.
За етапом евакуації був направлений до ПХТ “Покровськ” де виконано обстеження та евакуація до 66 ВМГ, де було виконано оперативне втручання. Після чого був направлений до КНП “МКЛ № 6 ДМР” ЄДРПОУ 01984441, де також було виконано оперативне втручання та отримане лікування, що підтверджується Випискою із медичної карти стаціонарного хворого BAIT № 1069524.
03.07.2024 року для подальшого лікування був направлений за етапом евакуації до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону в м. Львів, де отримав лікування. 10.07.2024 року у задовільному стані перевели для подальшого лікування у м. Чернівці, де знаходився в Обласному КНП “Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги” до 26.07.2024 року. Далі був направлений до Обласного КНП “Чернівецький обласний госпіталь ветеранів війни”, де перебував до 28.08.2024 року, що підтверджується Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 2340 від 28.08.2024 року.
Постановою госпітальної ВЛК ОКНП “ЧОГВВ” від 28.08.2024 р. встановлено діагноз та причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): ВОС проникаюче поранення живота з множинними наскрізними пошкодженнями та десеризацією петель тонкої кишки, пошкодженням брижі тонкої кишки та великого чепця. ВОСП правої кисті, правої пахової ділянки, правого стегна, ділянки лівого колінного суглобу. Згідно наказу МОЗУ № 370 від 04.07.2007 - травма тяжка. Травма, поранення, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини (довідка про обставини травми 4593 від 29.07.2024 р. видана командиром в/ч НОМЕР_1 додається). На підставі статті 31 графи II Розкладу хвороб потребує відпустки для лікування після поранення на тридцять календарних днів.
26 листопада 2024 року пройшов медичний огляд ВЛК та отримав Довідку Гарнізонної військово-лікарської комісії № 7447 із висновком: “Придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.
Наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.12.2024 року № 1684-РС солдата ОСОБА_1 , який перебуває в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 (колишнього гранатометника 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 7 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ) призначеного на посаду гранатометника відділення позначення дій противника взводу позначення дій противника центру забезпечення навчального процесу військової академії (міста Одеса), вважати, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби до АДРЕСА_1 .
Згідно з витягом з наказу командира військової час тини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.06.2025 року № 173 ОСОБА_1 з 17.06.2025 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та зняти з котлового забезпечення зі сніданку “18” червня 2025 року, вважати таким, що вибув з підпорядкування командира оперативно-тактичного угруповання “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” оперативного угруповання військ “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ”.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо виплати грошового забезпечення у заниженому розмірі, щодо не виплати компенсації за невикористані 30 діб щорічної відпустки за 2024 рік, грошової матеріальної допомоги за 2024 рік для вирішення соціально-побутових потреб та додаткової грошової винагороду у розмірі 20100 гривень за період після двох місяців перебування поза штатом, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у відповідності до чинного нормативно-правового акту, а тому не допускав порушень законодавства та, як наслідок, порушень прав та інтересів позивача враховуючи дію Постанови № 481, а тому прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині за період з 01.12.2024 року по 17.06.2025 роки необґрунтовані та задоволенню не підлягають.
При цьому вказав, що остаточний розрахунок щодо компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки проводиться у день звільнення з військової служби, а оскільки  позивач не вибув звільнений з військової служби та відповідно до вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" остаточний розрахунок з ним проведений не був, Військовою частиною НОМЕР_1 не було допущено порушення права позивача на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, яка передбачена наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, то прийшов до висновку що такі задоволенню не підлягають, оскільки позивач з відповідним рапортом щодо виплати не звертався.
При цьому вказав, що згідно з довідкою гарнізонної ВЛК військово-медичного клінічного центру південного регіону від 26.11.2024 року № 7447 позивача визнано придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, а підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі 20100 грн. є визнання військовослужбовця військово-лікарською комісією непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців, а тому прийшов до висновку , що позивач не набув права на нарахування та виплату додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 грн.
Також прийшов до висновку, що у даному випадку суми грошового забезпечення, за невиплату яких позивач просить стягнути компенсацію, йому нараховані до виплати не були, тому й відсутні підстави для здійснення такої компенсації. Отже, вимога позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів є передчасною та задоволенню не підлягає.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (набрала чинності 01.03.2018 року).
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21.02.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», пунктом 6 якої внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням яких пункт 4 вказаного підзаконного нормативно-правового акту викладено в такій редакції:
« 4.Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Постанова №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, яким були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.
Вказаною постановою скасовані зміни, у тому числі до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Відповідно до частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Таким чином, саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 - діє редакція пункту 4 постанови №704, яка діяла до зазначених змін.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постанові по справі № 400/6214/21 від 19 жовтня 2022 року.
Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів зазначає, що з 29.01.2020 року (дати набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18) до спірних правовідносин застосовуються положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у редакції до 24.02.2018 року.
Такою редакцією передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1, 12, 13, 14.
З огляду на вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в межах спірних правовідносин розмір посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням позивача має визначатися виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не 01.01.2018 року.
Як вбачається з матеріалів справи, однією з вимог позову є визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 належного грошового забезпечення за період з 01 грудня 2024 року по 17 червня 2025 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року, на відповідній тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням, передбаченого додатками 1.14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.217 № 704, із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині вказуючи, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у відповідності до чинного нормативно-правового акту, а тому не допускав порушень законодавства та, як наслідок, порушень прав та інтересів позивача враховуючи дію Постанови № 481.
Перевіряючи правомірність рішення суду першої інстанції у цій частині, колегія суддів зазначає наступне.
20.05.2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 481, якою внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, згідно з якими абз. 1 п. 4 викладено в такій редакції: “Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.”.
Водночас рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови № 481 неправомірними та визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704.
Згідно з частинами першою - третьою статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, з огляду на визначені в частинні третій статті 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік не має застосовуватись як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.
Сталою є правова позиція Верховного Суду про те, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19 та від 10 січня 2023 року у справі № 340/507/22).
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що пункт 4 Постанови №704 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у первинній редакції, а саме в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу закону про Державний бюджет України на відповідний рік, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік), оскільки суд не вправі, вирішуючи спір, застосовувати дефектний нормативно-правовий акт безвідносно до того чи був він чинним чи ні на момент виникнення спірних відносин.
Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17.02.2026 у справі №520/5814/24, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України підлягає врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.
Крім того, колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, що стосуються реалізації конституційного права на соціальний захист, і сформулював юридичні позиції, згідно з якими за Конституцією України певні категорії громадян України потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, Рішення від 17.03.2004 № 7-рп/2004, Рішення від 20.12.2016 № 7-рп/2016).
Так, у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, пов`язані з особливістю виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захист суверенітету і територіальної цілісності України (частина перша статті 17 Основного Закону України); потреба в додаткових гарантіях соціального захисту цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.
У первинній редакції пункту 4 Постанови № 704 Кабінет Міністрів України визначив розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями прожитковий мінімум, встановлений законом на поточний рік, як державний соціальний стандарт, встановлений законом, який був покликаний забезпечити достатній рівень життя військовослужбовців на фоні росту цін та інфляції в країні та уникнути необхідності одноразових, штучних підвищень грошового забезпечення за рахунок видання окремих нормативно-правових актів.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” (далі за текстом - Закон № 2017-III) державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються з метою, зокрема визначення механізму реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, визначених Конституцією України (положення статті 2 Закону № 2017-III).
Згідно з приписами статті 6 Закону № 2017-III базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового обслуговування, соціального захисту, культури, охорони здоров`я та освіти.
Відповідно до пояснювальної записки до проекту Постанови № 704 необхідність її прийняття була зумовлена потребою реформування системи грошового забезпечення військовослужбовців, оптимізації структури грошового забезпечення та підвищення рівня грошового забезпечення військовослужбовців, який узгоджено з мінімальною заробітною платою в державі шляхом установлення розмірів посадових окладів, окладів за військовим званням у співвідношенні до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Натомість, пункт 4 Постанови № 704 в редакції пункту 2 Постанови № 481 замінює такий державний соціальний стандарт як прожитковий мінімум на сталу величину – 1762.00 грн, застосування якої при визначенні посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців не лише суттєво зменшує їх розміри окладів, а й зводить нанівець мету прийняття Постанови № 704 як такої.
Така зміна правового регулювання щодо розрахунку грошового забезпечення військовослужбовців скасовує основну новелу пункту 4 Постанови № 704, яка полягала в тому, що розміри посадових окладів, окладів за військовим званням співвідносилися до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який установлюється законом про Державний бюджет на відповідний календарний рік, а також призводить до збільшення питомої частки додаткових видів грошового забезпечення, що нівелює ідею оптимізації структури грошового забезпечення та гарантії захищеності грошового забезпечення військовослужбовців від негативних економічних факторів.
Приписи пункту 4 Постанови № 704 у первинній редакції відповідали вимогам Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 06.12.2016 № 1774-VIII, який запровадив розрахунковою величиною для визначення посадових окладів різних категорій публічних службовців саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що у період з 01 грудня 2024 року по 17 червня 2025 року грошове забезпечення позивача має обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.
В свою чергу, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що після спливу двох місяців перебування поза штатом (у розпорядженні) військовослужбовцям виплачують посадовий оклад за званням, надбавку за вислугу років
Так, обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням має здійснюватися виключно на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України" станом на 1 січня відповідного календарного року.
Оскільки надбавка за вислугу років та інші щомісячні види грошового забезпечення (зокрема й виплати під час перебування поза штатом) розраховуються у відсотковому співвідношенні від базових окладів, вони також підлягають пропорційному перерахунку та виплаті.
Щодо позовних вимог в частині здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 гривень за період після двох місяців перебування поза штатом (у розпорядженні), а саме у період з 01.12.2024 по 17.06.2024 року, то колегія суддів зазначає наступне.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 р. за №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та за №69 «Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України» Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова за №168 від 28.02.2022 р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168).
Так абзацом 7 п. 1-1 Постанови №168 передбачено, що військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень.
Також пунктом 2 розділу XXXIV «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260) передбачено, що військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі. Після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).
З аналізу наведеного вище слідує, що виплата додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні) лише за одночасного виконання наступних трьох умов:
1) військовослужбовець має отримати поранення (контузію, травму або каліцтву), пов`язане із захистом Батьківщини;
2) військовослужбовець має бути визнаним військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби або непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
3) військовослужбовець має бути зарахованим у розпорядження відповідних командирів.
Разом з цим, передбачено альтернативні підстави для виплати додаткової винагороди, а саме визнання обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2024 року № 191 позивач виведений в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з перебуванням на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням.
Згідно з довідкою гарнізонної ВЛК військово-медичного клінічного центру південного регіону від 26.11.2024 року № 7447 позивача визнано придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.
Відтак, відповідно до змісту зазначеної довідки ВЛК, позивач визнаний таким, що приданий для проходження служби у військових частинах забезпечення ТЦК, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах медичних підрозділів, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.
04.05.2024 набрав чинності Закон № 3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», яким, серед іншого, скасовано статус «обмежено придатний».
Міноборони наказом від 27.04.2024 № 262 затверджено зміни до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, які також набрали чинності 04.05.2024.
Відповідно до внесених змін до цього Положення, визначено такі категорії придатності:
непридатні до військової служби з виключенням із військового обліку;
придатні до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони;
тимчасово непридатні. Потребують лікування, відпустки, звільнення від виконання службових обов`язків;
придатні.
За наведеного, суд уважає, що на час виникнення спірних правовідносин у цій справі, існує лише три варіанти висновку ВЛК, який відображатиметься у формі статусу придатності, непридатності до військової служби чи тимчасової непридатності.
При цьому, визначення «придатні до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони», не є «обмежено придатними» і на них наведений Закон не розповсюджується.
Колегія суддів зазначає, що на дату видання ВЛК довідки від 26.11.2024 року № 7447, набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист" 21.03.2024 № 3621-IX, який скасовано статус «обмежено придатний» та визначено поняття тільки придатність, «часткову» придатність та непридатність до несення служби.
Однак, зміни до Закону № 3161-IX, з прийняттям Закону № 3621-IX не приймалися, а відтак суд не вправі на власний розсуд, застосовувати Положення №402 та надавати позивачу статус "обмежено придатного".
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу зазначеної додаткової винагороди у розмірі 20100 грн.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати компенсації за невикористані 30 діб щорічної відпустки за 2024 рік, суд зазначає наступне.
За арґументами відповідача, останній не заперечує наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки.
Водночас, не здійснивши таку грошову компенсацію на момент виключення позивача зі списків особового складу, відповідач керувався тієї обставиною, що проходження військової служби позивачем закінчено не було та позивачем рапорт не подавався.
Варто зауважити, що на момент видання наказу від 17.06.2025 року в Україні діяв та діє воєнний стан, у зв`язку з чим звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється лише на підставах, зазначених у пункті 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.
Натомість, у справі, що розглядається, у позивача відсутні підстави для звільнення відповідно до статті 26 Закону № 2232-XII, що, насамперед, свідчить про цілком обґрунтоване направлення позивача для подальшого проходження військової служби до міста Одеса.
Верховний Суд у постанові від 03.02.2026 №400/5149/24 чітко розмежував поняття:
виключення військовослужбовця зі списків;
звільнення.
Верховний Суд вказує, що під час проходження служби право військовослужбовця на відпочинок має реалізовуватися виключно в натурі — тобто шляхом фактичного надання днів відпустки за новим місцем служби
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що у справі, яка розглядається, Позивача не було звільнено з військової служби у запас або відставку, 
Водночас, переміщення військовослужбовця по службі, яке також передбачає виключення його зі списків особового складу однієї військової частини та зарахування до таких списків іншої, що має місце у цій справі, не може вважатися звільненням з військової служби, тобто тим юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує виникнення у військової частини обов`язку з проведення всіх необхідних розрахунків за правилами розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.
Так, правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2026 року по справі №400/5149/24 у якій суд констатував, що виключення військовослужбовця зі списків особового складу однієї військової частини саме по собі не є підтвердженням завершення ним проходження військової служби як такої. Натомість воно свідчить про припинення проходження служби (службових правовідносин) у конкретній військовій частині у зв`язку з подальшим проходженням служби за іншим місцем, а отже, виплата грошового забезпечення позивачу здійснюється за новим місцем служби з дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу.
При переведенні з військової частини до іншого місця продовження служби, виплата компенсації за невикористану відпустку не передбачена законом, оскільки особа продовжує службу, а всі зобов`язання щодо надання днів відпочинку переходять до нового місця служби. Грошова компенсація виплачується виключно при остаточному звільненні
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» чітко визначає, що грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки виплачується виключно у разі звільнення з військової служби
Доки військовослужбовець перебуває на службі (навіть якщо змінює підрозділ чи переходить до ТЦК та СП), його право на відпочинок реалізується в натурі (шляхом надання днів відпочинку) за новим місцем служби.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що у позивача зберігається право на виплата компенсації при звільненні зі служби або отримання відпустки за новим місцем несення служби.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, яка передбачена наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів, що останній протягом 2024 року і до моменту виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 звертався до командира військової частини НОМЕР_1 із відповідним рапортом, оскільки положення розділу XXIV Порядку №260 передбачають, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира та за відповідності військовослужбовця визначеним окремим дорученням Міністра оборони України у 2024 році умовам.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2025 по день фактичної виплати грошового забезпечення, то колегія суддів зазначає, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом №2050-III, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії, водночас законодавець пов`язав виплату такої компенсації з виплатою заборгованості відповідного доходу, тобто компенсація та основна сума заборгованості підлягають виплаті в одному місяці.
Аналогічна позиція щодо застосування норм права викладена у постановах Верховного Суду від 23.03.2023р. у справі №520/2020/19 та від 25.03.2023р. у справі №400/8389/21, від 24.07.2024р. у справі №520/2674/2020 та від 31.07.2024р. у справі №480/1704/19.
Так, для проведення компенсації обов`язковою умовою є наявність нарахованого, але не виплаченого доходу, а також порушення встановлених строків його виплати на один і більше календарний місяць.
Подібні правовідносини, пов`язані з визначенням наявності права на компенсацію у випадках, коли суми пенсії нараховані, але фактично не виплачені, були предметом розгляду Верховного Суду.
У постанові від 08.12.2025р. у справі №420/13975/24, аналізуючи положення Закону №2050-III та Порядку №159, Суд зазначив, що компенсація втрати частини доходів є спеціальною державною гарантією, спрямованою на відновлення реальної вартості грошового доходу у разі порушення строків його виплати. Така компенсація:
нараховується на суму нарахованого, але не виплаченого доходу;
має допоміжний характер відносно основного боргу, оскільки її розмір та існування залежать від суми (і факту) невиплаченого доходу;
відповідно до ст.4 Закону №2050-III підлягає виплаті в тому ж місяці, у якому здійснюється фактична виплата заборгованості за відповідний період.
Факт нарахування, але невиплати грошового доходу свідчить про виникнення у позивача матеріального права на компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону №2050-III. Однак, саме виникнення такого права не означає його порушення. Відповідно до ст.2 КАС України судовому захисту підлягають лише порушені права чи інтереси, а не ті, порушення яких є лише потенційно можливим у майбутньому.
Законодавець чітко визначив, що обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо виплати компенсації виникає не з моменту нарахування доходу, а з моменту фактичної виплати основної суми заборгованості.
Закон №2050-III не передбачає можливості присудження компенсації наперед, оскільки вона є правовим наслідком уже допущеного прострочення виплати доходу. До здійснення фактичної виплати заборгованості обов`язок щодо компенсації ще не виник, а отже й порушення права позивача не настало. За таких обставин вимога про виплату компенсації є передчасною та не може бути задоволена за відсутності встановленого порушення відповідачем відповідного обов`язку.
Виходячи з викладеного, враховуючи підхід Верховного Суду, викладений, зокрема, у постанові від 08.12.2025р. у справі №420/13975/24, колегія суддів зазначає, що вимога позивача про виплату компенсації втрати частини доходів у теперішній момент є передчасною, що унеможливлює її задоволення через відсутність установленого порушення суб`єктом владних повноважень відповідного обов`язку.
Отже, врховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині виплати 20100 грн., компенсації за щорічну відпустку, компенсації втрати частини доходів та щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, водночас помилково прийшов до висновку про відсутність підстав для перерахунку грошового забезпечення (посадовий оклад за званням, надбавку за вислугу років) у період з 01 грудня 2024 року по 17 червня 2025 року із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 309, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 належного грошового забезпечення за період з 01 грудня 2024 року по 17 червня 2025 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року, на відповідній тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням, передбаченого додатками 1.14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.217 № 704.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення (із урахуванням раніше сплачених сум) за період з 01 грудня 2024 року по 17 червня 2025 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року (3028 грн.) на відповідній тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням, передбаченого додатками 1.14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.217 № 704.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено та підписано 23 червня 2026 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук 

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова