ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

23 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/27482/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Малиш Н.І., Кругового О.О., 
за участю секретаря судового засідання Бурлай Д.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 р. (суддя Врона А.В) в адміністративній справі №160/27482/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну №12034300025296 від 10 липня 2025 р., яким йому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути подану позивачем заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду у цьому рішенні.
В обґрунтування позовних вимог вказувалось на систематичне порушення відповідачем прав позивача, встановлених Третім апеляційним адміністративним судом у справі № 160/1422/23 та у справі № 160/7780/24. Позивач з 03.11.2017 перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , з 2017 року постійно проживає на території України, але посвідку на тимчасове та постійне проживання відповідач надавав виключно за судовими рішеннями. У 2025 році позивач звернувся до відповідача із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, проте отримав рішення №12034300025296, яке не містить конкретних мотивів для відмови. Єдиною підставою вказано лише п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію». 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 р., ухваленим за результатом розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволенні позовної заяви відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено про те, що позивач ніколи свідомо не надавав неправдивих відомостей органам ДМС щодо свого фактичного проживання та адреси реєстрації. У заяві про надання дозволу на імміграцію, яка складена працівником відповідача машинописним способом, зазначена адреса позивача як зареєстрована та фактична – АДРЕСА_1 . При проведенні тестування позивач зазначив адресу місця проживання із дружиною як АДРЕСА_2 . Він ніколи не приховував своє фактичне місце проживання. Разом з цим зареєструватись за місцем фактичного проживання не має можливості, оскільки відсутня згода усіх власників квартири, у тому числі, сестри дружини, яка проживає за кордоном. Такі обставини не можна вважати наданням свідомо неправдивих відомостей.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, вказуючи на те, що позивач не був позбавлений можливості попередити відповідача про зміну адреси проживання, протягом десяти днів з моменту настання змін з метою внесення до матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію та врахування під час прийняття рішення, проте цього не зробив, а тому відповідач діяв в межах своїх повноважень, відповідно до норм чинного законодавства.
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги. Представник відповідача заперечив проти скасування оскарженого рішення суду першої інстанції.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі: 
ОСОБА_1 , громадянин російської федерації перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 з 03.11.2017, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 03.11.2017.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі №160/7780/24 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії -відмовлено. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.11.2024 у справі № 160/7780/24 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року, скасовано. Прийнято у справі нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано неправомірним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання від 26 січня 2024 року за № НОМЕР_2 . Зобов`язано Головне управління Державною міграційною служби України в Дніпровській області повторно розглянути питання стосовно оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину російської федерації ОСОБА_1 на підставі заяви анкети від 17.11.2022 та доданими до неї документами. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпровській області видати ОСОБА_1 посвідку на тимчасове проживання на підставі заяви анкети від 17.11.2022 та доданими до неї документами.
У 2025 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад 2 роки, є громадянином України. 10.07.2025 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_3 з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
На звернення позивача листом №А-755/6/1201-25/1201.3.4/11455-25 від 09.09.2025 Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повідомило, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 10 Закону дозвіл на імміграцію в Україну не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості ( надано неправдиві відомості про місце проживання в Україні).
Відмовляючи у задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність спірного Рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається зі змісту спірного Рішення №12034300025296, юридичною підставою для відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на імміграцію в Україну зазначено пункт 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с.11). 
Згідно цієї правової норми, дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи або документи, що не підтверджують законність перебування на території України на день подання документів для отримання дозволу на імміграцію чи наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або документи, що підтверджують підстави, які припинилися.
Позивач вказував на те, що спірне Рішення не містить належного мотивування його прийняття. 
Під час розгляду апеляційної скарги представник відповідача повідомив апеляційному суду, що такі рішення складаються за допомогою автоматизованої програми із вибором підстави, передбаченої Законом України «Про імміграцію». Детальний опис обставин, за яких прийнято рішення, наводиться у супровідному листі, адресованому заявнику.
Колегія суддів дослідила надані сторонами письмові докази, а також матеріали справи №8747дмс, які наявні в електронній справі суду, і встановила, що підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію відповідачем зазначено надання неправдивих відомостей про місце проживання в Україні (а.с.73).
Позивач/скаржник стверджує, що ніколи не приховував своє фактичне місце проживання. 
Відповідач, у свою чергу, наполягає на тому, що при заповненні заяви позивач зазначив одне місце реєстрації та фактичного проживання ( АДРЕСА_1 ), однак при проведенні анкетування фактичним місцем проживання назвав як АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції погодився із доводами відповідача про те, що позивач надав свідомо неправдиві відомості.
Колегія суддів зазначає, що надання свідомо неправдивих відомостей полягає в умисному повідомленні неіснуючих фактів або спотворення дійсної інформації. При цьому, неправдивість наданої інформації усвідомлюється особою - надавачем.
Колегія суддів звертає увагу, що обставина фактичного проживання позивача вже з`ясовувалась судом в межах розгляду справи № 169/7780/24. У постанові від 20 листопада 2024 р. Третій апеляційний адміністративний суд встановив, що працівниками ГУ ДМС у Дніпропетровській області здійснено перевірку за місцем проживання ОСОБА_1 саме за адресою: АДРЕСА_3 . Місце проживання підтверджено актом від 23.01.2024.
Тобто ця адреса, як місце фактичного проживання, була відома відповідачу та позивачем ніколи не приховувалась. У заяві, яка складена працівником відповідача, місце реєстрації зазначено - АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання – ця ж адреса. В анкеті-опитуванні позивач надав відповідь, що проживає по АДРЕСА_2 , однак зареєструватись за цією адресою не має можливості. 
Наведені обставини, які, у тому числі встановлені судом у справі № 169/7780/24, спростовують доводи відповідача про надання позивачем свідомо неправдивих відомостей. 
Колегія суддів критично оцінює і доводи відповідача про те, що жодними нормами чинного законодавства не передбачено, що органи міграційної служби повинні вишукувати іноземців, оскільки, як зазначено вище, у справі № 169/7780/24 наявні докази перевірки співробітниками Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області місця фактичного проживання ОСОБА_1 , тобто виходом за адресою.
Відповідач, виявивши розбіжності у заяві в частині адреси місця реєстрації та місця проживання позивача, будучи обізнаним про підтверджене місце фактичного проживання останнього, яке не збігається із місцем реєстрації, жодних дій для перевірки цього питання не вчинив, у позивача не з`ясував дійсне місце фактичного проживання на час подачі ним заяви. 
Зважаючи на те, що заява від імені позивача заповнювалась працівником відповідача за допомогою технічних засобів, колегія суддів не виключає можливість допущення помилки. 
Доводи відповідача, з якими погодився і суд першої інстанції, про те, що позивач мав попередити відповідача про зміну адреси проживання, також не можна вважати підставними, оскільки позивач неодноразово наголошував на тому, що із дружиною вони проживають саме по АДРЕСА_2 . Згідно з витягу в Реєстру територіальної громади, який наявний в матеріалах міграційної справи №8747дмс, ОСОБА_2 (дружина) зареєстрована з 22.04.2005 за адресою: АДРЕСА_3 .
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідач прийняв спірне Рішення без врахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, а відтак, воно не може вважатись обґрунтованим в розумінні пункту 3 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд першої інстанції погодився із доводами відповідача, не здійснивши перевірку доводів позивача, що призвело до висновків, які, на думку колегії суддів, не відповідають обставинам справи, що, у свою чергу, визначені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України в якості підстави для скасування оскарженого судового рішення.
Колегія суддів вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування спірного Рішення. Належним способом захисту порушеного права колегія суддів визнає зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів керується приписами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду першої інстанції – 1211,20 грн. та судового збору за подачу апеляційної скарги – 1816,80 грн., всього на суму 3028 грн., які підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 р. в адміністративній справі №160/27482/25 – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 10 липня 2025 р.№12034300025296 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (ЄДРПОУ 37806243) судові витрати зі сплати судового збору на суму 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 23 червня 2026 р. і касаційному оскарженню не підлягає згідно частини 2 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий - суддя А.В. Шлай 

суддя Н.І. Малиш 

суддя О.О. Круговий