КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 760/17773/25
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4768/2026 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 листопада 2025 року у складі судді Тесленко І.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину, 
установив:

у червні 2025 року позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на неповнолітню доньку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 21 лютого 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка ОСОБА_3 .
Позивачка посилалася на те, що у них з відповідачем не склалося подружнє життя, у зв`язку з чим вона подала позовну заяву про розірвання шлюбу та вимушено проживає з дитиною в орендованій квартирі та самостійно виконує обов`язки по утриманню дитини.
Позивачка зазначала, що дитині повинно бути забезпечено належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, однак самостійно вона не може забезпечити такий рівень, тому батько, який на сьогоднішній день є пенсіонером з числа військовослужбовців і на утриманні інших осіб не має, зможе сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу).
Позивачка стверджувала, що відповідач повністю самоухилився від обов`язку утримувати та забезпечувати дитину, при тому, що нормами СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, а саме - брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 4 листопада 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 26 червня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211грн 20 коп.
У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду 

скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції за встановленою підсудністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та не врахування судом тієї обставини, що він бере активну участь у вихованні своєї дитини.
Відповідач зазначає, що копія позовної заяви з доданими матеріалами надсилалася судом за зареєстрованим місцем його проживання, однак, суд зазначає, що конверт повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».
Відповідач звертає увагу, що відповідно до витягу з реєстру територіальної громади його місце реєстрації - АДРЕСА_1 , а адреса його місця проживання - АДРЕСА_2 , що підтверджується доданою до апеляційної скарги копією Акту № 45/160 від 26 березня 2024 року та витягом з державного реєстру, і була відома позивачці.
Відповідач вважає, що суд позбавив його можливості повідомити свою правову позицію щодо предмета позову, не повідомивши його про розгляд справи по суті.
Також відповідач зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що він не виконує свій обов`язок по утриманню дитини належним чином, що дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, є помилковим, оскільки ним позивачці виплачувалися аліменти у повному обсязі щомісячно, що підтверджується квитанціями, копії яких додані до апеляційної скарги. Крім того, відповідно до доданої до апеляційної скарги довідки від логопеда, заняття з англійської мови, курс підготовки до школи та тренера з басейну вбачається, що він, як батько, брав активну участь у навчанні доньки та цікавився її досягненнями, особисто приводив дитину на заняття, систематично та своєчасно здійснював оплату наданих освітніх послуг, підтримував постійний зв`язок із педагогічними працівниками кружків, цікавився результатами навчання та динамікою розвитку дитини.
Відповідач посилається на те, що так як він стоїть на черзі на житло, то оформив на колишню дружину піднайом житла в розмірі 4 500грн на місяць, яке вона отримувала на протязі 2025 року, а він за свою пенсію винаймає житло для дитини, щоб вона не почувала себе обділеною.
Також відповідач зазначає, що позивачка заблокувала в себе на телефоні його номер телефону, щоразу коли він приходить до квартири, де мешкає колишня дружина та його дитина, і хоче взяти дитину на прогулянку, то колишня дружина ніколи не дозволяє, навіть не показує йому дитину, і він навіть не знає чи все в дитини добре.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Шаповал Г.Г. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Представник позивачки зазначає, що факт неотримання ухвали про відкриття провадження не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи на повторний розгляд, відповідач мав можливість ознайомитися з матеріалами справи через Єдиний державний реєстр судових рішень, систему «Електронний суд» та інші електронні сервіси держави, зокрема портал Дія. Також, фактична адреса для листування ( АДРЕСА_2 ) не була відома суду першої інстанції, а копія Акту № 45/160 від 26 березня 2024 року вперше була долучена до матеріалів справи лише разом з апеляційною скаргою 20 листопада 2025 року.
Представник позивачки також вважає, що доводи апелянта про належне виконання обов`язку по утриманню дитини не відповідають фактичним обставинам, оскільки лише 24 березня 2026 року відповідач сплатив 7900 грн, при цьому в призначенні платежу зазначено, що кошти стосуються утримання дитини за січень 2026 року. Разова сплата після виникнення спору не свідчить про системне та належне виконання обов`язку, оскільки платежі були здійснені із затримкою майже на два місяці, їх розмір визначався довільно, а регулярність утримання відсутня. 
Також представник позивачки вважає, що посилання відповідача на участь у 

вихованні дитини, оплату гуртків та здійснення інших витрат, а також на нібито перешкоджання у спілкуванні з дитиною не звільняють його від обов`язку сплати аліментів та не є предметом розгляду даної справи. Вказані обставини можуть бути предметом окремого судового розгляду, але не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Представник позивачки стверджує, що посилання відповідача на добровільні витрати на дитину не спростовує його обов`язку щодо сплати аліментів та не може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, оскільки суперечить як нормам матеріального права, так і усталеній практиці Верховного Суду. Крім того, апеляційна скарга не містить нових обставин, які не були предметом дослідження суду першої інстанції та які могли б мати істотне значення для правильного вирішення справи. Наведені відповідачем аргументи фактично повторюють або спрямовані на переоцінку обставин, які вже були предметом дослідження та отримали належну правову оцінку судом першої інстанції.
13 березня 2026 року ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у судовому засіданні з його участю.
Згідно частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Частиною 1 статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців (пункт 3).
З 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3328грн, отже справи з ціною позову до 99 840грн розглядаються апеляційним судом без виклику учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 4 листопада 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.
Відповідачем не надані документи, які б підтверджували розмір його щомісячного доходу, а відтак підстав вважати, що ціна даного позову більше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб апеляційний суд немає. 
Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заява відповідача не містить обґрунтування необхідності розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, предметом позову є стягнення аліментів, розмір яких за шість місяців не перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, а відтак колегія суддів не вбачає підстав для розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони з 21 лютого 2019 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, (с.с. 3) та є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (с.с. 4).
Відповідач не заперечує, що на час пред`явлення даного позову донька сторін проживає з позивачкою, окремо від нього.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свій обов`язок по утриманню дитини належним чином не виконує, дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 180 СК Українивстановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як батько, зобов`язаний матеріально утримувати свою дитину, що передбачено статтею 180 СК Україниі визнається відповідачем.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За положеннями частин 1, 3 статті 181 Сімейного Кодексу Україниспособи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між 

ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дитини, а позивачка, з якою проживає дитина, просить стягнути аліменти у частці від доходу відповідача, то кошти на утримання дитини (аліменти) присуджує суд у частці від доходу батька. 
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Ухвалюючи рішення в частині визначення розміру аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, керуючись вимогами статей 180, 182 СК України, виходив із того, що відповідач як батько зобов`язаний матеріально утримувати свою дитину, забезпечивши її необхідними благами, які потрібні для її життя та виховання, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з нього на утримання доньки на користь матері аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Доводи апеляційної скарги та додані до неї документи зазначений висновок суду першої інстанції не спростовують.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач добровільно сплачував позивачці аліменти на дитину щомісячно, належними доказами не підтверджені.
До апеляційної скарги відповідачем додані копії квитанцій про перерахування позивачці аліментів на дитину у жовтні 2025 року та у листопаді 2025 року, тобто вже після пред`явлення даного позову.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач приймав активну участь у житті дитини, у період з січня 2024 року по березень 2025 року забезпечував відвідування донькою занять у дитячій студії розвитку, здійснював оплату наданих освітніх послуг, а в даний час позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з нього аліментів, оскільки дитина проживає разом з матір`ю, окремо від батька, який зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.
При цьому відповідач не позбавлений можливості вирішити спір про участь у спілкуванні та вихованні дитини у спосіб, визначений законом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, не повідомлення відповідача про судовий розгляд та позбавлення його можливості надати суду свої доводи з приводу поданого позову, колегія суддів зазначає про наступне.
З матеріалів справи встановлено, що ухвалою судді від 24 липня 2025 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу визначений строк на подання відзиву на позов у п`ятнадцятиденний строк із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Згідно матеріалів справи 24 липня 2025 року копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви були направлені судом за адресою місця реєстрації відповідача, однак повернулися до суду без вручення з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання».
Разом з цим, в матеріалах справи наявна заява відповідача від 18 серпня 2025 року про ознайомлення з матеріалами справи (с.с.20), що свідчить про те, що відповідач був повідомлений про судовий розгляд даної справи, а також ознайомився з матеріалами справи, у тому числі і з позовною заявою, а відтак мав можливість подати суду відзив на позовну заяву.
Колегія суддів звертає увагу, що рішення у справі ухвалено судом 4 листопада 2025 року, тобто відповідач мав достатньо часу для повідомлення суду про свою правову позицію щодо предмета позову та надання суду доказів у підтвердження своїх посилань.
Частина 3 статті 376 ЦПК України передбачає, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Розгляд даної справи судом першої інстанції був призначений у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, відповідач був повідомлений про розгляд справи судом, а відтак підстав для застосування вищезазначених норм процесуального права колегія суддів не вбачає.
Щодо вимог апеляційної скарги про направлення справи для розгляду до суду першої інстанції за встановленою підсудністю, то вони не ґрунтуються на нормах процесуального права.
Положення статті 378 ЦПК України передбачають, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Частина 1 статті 27 ЦПК України визначає, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно частини 1 статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
З матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстровані у АДРЕСА_1 , що відноситься до Солом`янського району міста Києва, 

тому суд першої інстанції розглянув дану справу без порушення правил підсудності.
Крім того, ознайомившись з матеріалами справи 18 серпня 2025 року, відповідач не заявляв про непідсудність даної справи Солом`янському районному суду міста Києва.
Отже, відсутні підстави для висновку, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду та направлення справи для розгляду до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 листопада 2025 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук