ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
13 травня 2026 року
м. Харків
справа № 638/8782/20
провадження № 22-ц/818/3188/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Люшні А.І., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря - Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного підприємства «Ренто», Приватного підприємства «Ренто-Капітал», треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійними рішень та правочинів, виділення частки в натурі, витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення завданої шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року, постановлене під головуванням судді Рибальченко Л.М, - 
п о с т а н о в и в:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного підприємства «Ренто», Приватного підприємства «Ренто-Капітал», треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним рішень та визнання недійсними правочинів, виділення частки в натурі, витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення завданої шкоди
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року у позові відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову вжиті постановою Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року шляхом заборони відчуження та обтяження у будь-який спосіб спірних нежитлових приміщень, що належать на праві власності ПП «Ренто-Капітал».
На вказане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.
Посилалась на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права;Вказувала, що судом першої інстанції не враховано, що з 2013 року подружжя перебувало в конфліктних відносинах, а тому використана схема відчуження нерухомого майна не відповідала інтересам сім`ї та формальним результатом внесення спірного майна до статуту ПП «Ренто» був обмін спірного майна на грошові кошти, які складають двадцяту частину від його реальної вартості. Вказувала, що внесення спільного нерухомого майна до статутного капіталу підприємства мало здійснюватися на підставі нотаріального правочину. Проте, підпис від її імені на акті приймання передачі спірного майна в простій письмовій формі, що не може замінити нотаріальної згоди, а тому право власності на спірне нерухоме майно не перейшло до ПП «Ренто».
Постановою Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року у частині вирішення спору про стягнення витрат на правничу допомогу змінено, зменшено їх розмір із 100 000 грн до 10 000 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 03 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тарасенко Галина Олександрівна, задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року: у частині позовних вимог про визнання недійсним рішення співвласників ПП «Ренто» від 19 червня 2013 року в частині внеску ОСОБА_2 та визнання недійсним (фіктивним) з моменту укладення правочину щодо відчуження ОСОБА_2 шляхом внесення спірного нерухомого майна як внесок до статутного капіталу ПП «Ренто», вчинений на підставі вказаного рішення; недійсним рішення про створення ПП «Ренто-Капітал» від 09 квітня 2015 року в частині внеску ОСОБА_3 та визнання недійсним (фіктивним) з моменту укладення правочин щодо відчуження ОСОБА_3 шляхом внесення спірного нерухомого майна як внесок до статутного капіталу ПП «Ренто-Капітал», вчинений на підставі вказаного рішення скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито; у частині позовних вимог про визнання недійсним (фіктивним) з моменту укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 08 квітня 2015 року; припинення права спільної власності, виділення в особисту приватну власність частини нерухомого майна; витребування у ПП «Ренто-Капітал» та ОСОБА_2 1/2 частки спірного нерухомого майна змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови; у частині позовних вимог про стягнення компенсації з ОСОБА_2 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, в іншій частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без змін. Додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року скасовано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в частині позовних вимог про стягнення компенсації з ОСОБА_2 , відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в зазначеній частині підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 09 серпня 1996 року.
Рішенням Дергачівського районного суду м. Харкова від 19 березня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 
В період шлюбу подружжям було набуто у власність нерухоме майно, зокрема, нежитлові приміщення ІХ поверху № 1, 1-а, 1-б, 1-в, 1-г, 2, 7, 7-а, 7-б, 7-в, 7-г, 7-д, 7-е, 8, 8-а, 8-б, 8-в, 8-г, 9, 9-а, 10-:15 площею 1218,7 кв.м., антресолі ІХ поверху № 10-1 площею 112,5 кв.м., загальною площею 1331,2 кв.м. в нежитловій будівлі літера «А-9», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
З заяви від 25 липня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 надала згоду на внесення до Статутного капіталу Приватного підприємства «РЕНТО» її чоловіком - ОСОБА_2 , з яким вона проживала однією сім`єю з укладенням шлюбу та веде сумісне господарство, нежитлових приміщень ІХ поверху № 1, 1-а, 1-б, 1-в, 1-г, 2, 7, 7-а, 7-б, 7-в, 7-г, 7-д, 7-е, 8, 8-а, 8-б, АДРЕСА_2 , 8-г, 9, АДРЕСА_3 , 10-:15 площею 1218,7 кв.м., антресолі ІХ поверху № 10-1 площею 112,5 кв.м., загальною площею 1331,2 кв.м. в нежитловій будівлі літера «А-9», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 за ціну та на умовах за його власним розсудом (а.с. 28).
З акту приймання-передачі нежитлових приміщень № 1 вбачається, що ОСОБА_2 передав, а ПП «Ренто» прийняло у власність приміщення, загальною площею 1331,2 кв.м., що розташовані на 9 поверсі у нежитловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , (літера А-9). Зі змісту вказаного акту вбачається, що ОСОБА_1 дала свою згоду на передачу у якості внеску до статутного капіталу фонду Приватного підприємства «РЕНТО» її чоловіком вказаних приміщень. Загальна вартість нежитлових приміщень, що передаються, складає 1331,2 кв.м.
З заяви ОСОБА_2 від 30 серпня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 , співвласник ПП «Ренто» заявляє про свій вихід зі складу співвласників приватного підприємства. Припиняючи свою участь у складі співвласників просив повернути належну йому частку у статутному фонді в грошовій формі в сумі 3652403,95 грн.
Рішенням співвласників ПП «РЕНТО» від 05 вересня 2013 року постановлено задовольнити заяву ОСОБА_2 про вихід зі складу співвласників ПП «РЕНТО» та погодились із виплатою йому вартості частки у статутному капіталі Підприємства в сумі 3 652 403,95 грн. Затверджено наступний порядок виплати вартості частки ОСОБА_2 : протягом 30 місяців починаючи з вересня 2013 року із щомісячною виплатою не менше 120 000 гривень. 
З довідки про надання інформаційно-консультативних послуг від 07 травня 2020 року вбачається, що загальна вартість нежитлових приміщень 52 216 210,00 грн. 
Як на підставу позовних вимог в цій частині, ОСОБА_1 посилалась на те, що в період шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, з метою забезпечення сталого доходу сім`ї від здачі нерухомого майна в оренду, позивачем та ОСОБА_2 було набуто спірне нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення ІХ-го поверху № 1, 1-а, 1-б, 1-в, 1-г, 2, 7, 7-а, 7-б, 7-в, 7-г, 7-д, 7-е, 8, 8-а, 8-б, 8-в, 8-г, 9-а, 10-:-15, антресолі ІХ-поверху № 10-а. В липні 2013 року ОСОБА_2 повідомив позивачку про намір внести спірні нежитлові приміщення в статутний фонд приватного підприємства. Оскільки згідно чинного законодавства України статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з огляду на що надала нотаріальну згоду на внесення спірного нерухомого майна до статутного капіталу приватного підприємства «Ренто», зазначивши, що це відповідає інтересам сім`ї та є вигідним для обох членів подружжя. Згодом ОСОБА_2 було вчинено ряд неправомірних дій спрямованих на знаходження під контролем та фактичне розпорядження ОСОБА_2 спірних нежитлових приміщень. Однак, спірне нерухоме майно, що було внесено до статутного капіталу приватного підприємства є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Частина 3 ст. 368 ЦК України, частина 1 ст. 60 СК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (стаття 57 СК). У разі виникнення спору з цього приводу, має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на момент створення приватного підприємства та передачі спірних нежитлових приміщень у власність приватного підприємства) вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 115 ЦК України вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.
Статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів (частина перша статті 144 ЦК України у редакції, чинній на час державної реєстрації у лютому та жовтні 2016 року юридичних осіб).
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом. 
Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.
Учасники товариства мають право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом. 
Якщо один із подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або у праві вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал юридичної особи з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати вартості частки подружжя у статутному капіталі. Суд виходить з презумпції про те, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась. Вказаний правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Великої палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц. 
Враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у даній справі, колегія суддів зазначає, що частка у статутному капіталі підприємства як об`єкт корпоративних прав не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та не може були предметом поділу, вимога щодо витребування у ПП «Ренто-Капітал» та ОСОБА_2 1/2 частки спірного нерухомого майна не буде ефективним способом захисту для спірних правовідносин.
Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом виплати вартості частки у статутному капіталі юридичної особи, визначену на дату пред`явлення позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що заявою від 25 липня 2013 року ОСОБА_1 надала згоду на внесення до Статутного капіталу Приватного підприємства «РЕНТО» її чоловіком - ОСОБА_2 , з яким вона проживала однією сім`єю з укладенням шлюбу та веде сумісне господарство, нежитлових приміщень ІХ поверху № 1, 1-а, 1-б, 1-в, 1-г, 2, 7, 7-а, 7-б, 7-в, 7-г, 7-д, 7-е, 8, 8-а, 8-б, 8-в, 8-г, 9, 9-а, 10-:15 площею 1218,7 кв.м., антресолі ІХ поверху № 10-1 площею 112,5 кв.м., загальною площею 1331,2 кв.м. в нежитловій будівлі літера «А-9», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 за ціну та на умовах за його власним розсудом (а.с. 28).
З акту приймання-передачі нежитлових приміщень № 1 вбачається, що ОСОБА_2 передав, а ПП «Ренто» прийняло у власність приміщення, загальною площею 1331,2 кв.м., що розташовані на 9 поверсі у нежитловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , (літера А-9). Зі змісту вказаного акту вбачається, що ОСОБА_1 дала свою згоду на передачу у якості внеску до статутного капіталу фонду Приватного підприємства «РЕНТО» її чоловіком вказаних приміщень. Загальна площа нежитлових приміщень, що передаються, складає 1331,2 кв.м.
З довідки про надання інформаційно-консультативних послуг від 07 травня 2020 року вбачається, що загальна вартість нежитлових приміщень станом на час звернення до суду складає 52 216 210,00 грн. 
Доказів, що дійсна вартість майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, яке внесено у статутний капітал юридичної особи, станом на час звернення позивача до суду є іншою, відповідачем суду не надано.
Таким чином суд приймає вартість нерухомого майна, визначену відповідно до довідки про надання інформаційно-консультативних послуг, виданої ТОВ "БІЗНЕС-СЕРВІС "НЕРУХОМІСТЬ", як вартість частки у статутному капіталі юридичної особи, на компенсацію 1/2 частини якої має право позивачка.
За таких обставин з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 компенсація вартості частини нерухомого майна у розмірі 26 108 105,00 грн.
Рішення суду в цій частині не відповідає вимогам закону та фактичний обставинам справи, та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції. 
Рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, - 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року в частині позовних вимог про стягнення компенсації з ОСОБА_2 - задовольнити частково. 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року в частині позовних вимог про стягнення компенсації з ОСОБА_2 - скасувати та ухвалити нове.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини нерухомого майна у розмірі 26 108 105,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:       О.В. Маміна

Судді:         А.І. Люшня

Н.П. Пилипчук