ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 681/861/24
Провадження № 22-ц/820/1178/26
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання Плінська І.П.
з участю представника відповідача
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 681/861/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області від 10 березня 2026 року у складі судді Горщара А.Г. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в :
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики, укладеними в період з 31.12.2007 по червень 2008 року, яка становить 3 500 доларів США, що еквівалентно сумі 141 750 грн та 37 000 грн, а в загальному розмірі 178 750 грн, а також судові витрати, при цьому позивач посилався, що відповідач не виконав своїх обов`язків щодо своєчасного повернення коштів, чим порушив умови договорів позики.
Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 10 березня 2026 року позовну заяву залишено без розгляду, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 640 грн 64 коп. витрат за проведення судово-почеркознавчої експертизи та 15 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, а всього 22 640 грн 64 коп.
ОСОБА_1 не погодився з такою ухвалою суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат, подав апеляційну скаргу, посилається на її незаконність та необґрунтованість, тому просить її скасувати та відмовити у стягненні судових витрат. 
Апелянт вказує, що стягуючи судові витрати суд першої інстанції діяв упереджено та прийшов до безпідставного висновку щодо необґрунтованості поданого позову. Крім того, суд не звернув увагу, що він сплачував судовий збір при подачі позову та оплачував експертизу та послуги адвоката. Також зазначає, що суд з незрозумілих для нього причин не поставив перед експертом поставлених ним запитань при призначенні судово почеркознавчих експертиз, тому він змушений був залишити позов без розгляду, оскільки побачив що суд не виконує вимоги ст. 12 ЦПК України. 
ОСОБА_2 та його представник – адвокат Янцеловський М.Ф. подали відзив на апеляційну скаргу вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою. В даному випадку, розгляд справи був завершений постановленням ухвали суду про залишення позову без розгляду з підстав подання позивачем клопотання про залишення позовної заяви без розгляду без зазначення будь-яких конкретних обставин, які спонукали його до таких дій. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач заперечує щодо підстав до стягнення судових витрат, посилаючись на те, що таке стягнення має бути лише за встановлення обставин зловживання процесуальними правами Однак, аналізуючи обставини справи вбачається, що справа досить тривалий час перебувала в провадженні суду першої інстанції з 22.07.2024 року по 10 березня 2026 року. 
Позивач, звернувшись до суду із позовом, створив відповідачу умови, які викликали необхідність укладення ним договору про надання правничої допомоги, витрачання власного часу та коштів (проведення судово – почеркознавчої експертизи), подання відзиву, вчинення дій, направлених на збирання доказів на спростування доводів позивача. Враховуючи строк перебування справи в судовому провадженні, а також кількість вчинених відповідачем процесуальних дій подальше залишення позову без розгляду об`єктивно свідчить, що позивач вчинив необґрунтовані дії, чим порушено охоронюваний законодавством баланс між сторонами спору, який має на меті забезпечення збереження майнових прав та інтересів сторони, яка потерпає від фінансових збитків. Процесуальний закон передбачає право на стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача у передбачуваних випадках та у разі настання певних умов, зокрема у разі наявності необґрунтованих дій сторони у справі. А тому вважають, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для компенсації відповідачеві судових витрат, понесених ним внаслідок розгляду справи. Сторона відповідача цілком правомірно заявила про компенсацію понесених ними витрат, в тому числі витрат на правову допомогу, що була надана в межах розгляду цієї справи. Водночас, позивач надавши на підтвердження наявності існування між сторонами договірних зобов`язань з позики розписки, знав, або ж повинен був знати, що долучені в якості доказу документи написані не відповідачем, що підтверджується висновком експерта № 907/908/25-26 від 04.12.2025 року та № 905/906/25-26 від 09.12.2025 року. Таким чином, позивач діяв недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов, а відтак на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України, відповідач має право на компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, у вигляді витрат на проведення експертизи та витрат на професійну правничу допомогу.
Заслухавши доповідача, учасника справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так судом встановлено, що позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики, укладеними в період з 31.12.2007 по червень 2008 року, яка становить 3 500 доларів США, що еквівалентно сумі 141 750 грн, та 37 000 грн, а в загальному розмірі 178 750 грн, а також судові витрати, мотивуючи тим, що відповідач не виконав своїх обов`язків щодо своєчасного повернення коштів, чим порушив умови договорів позики.
При цьому позивач як на доказ укладення договору позики послався на розписку, написану від імені ОСОБА_2 , в якій зазначено про отримання ОСОБА_2 у ОСОБА_1 в позику грошових коштів в період з 31 грудня 2007 року по червень 2008 року в загальній сумі 3500 доларів США та 37000 грн.
Ухвалою суду від 22 липня 2024 року відкрито провадження в справі.
В ході підготовчого засідання відповідач ОСОБА_2 заперечив факти отримання від позивача грошових коштів у позику та написання і підписання відповідної розписки, просив суд призначити у справі судово-почеркознавчу експертизу на предмет встановлення написання та підписання відповідачем наданої позивачем розписки про отримання коштів, яке було задоволено ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року.
Згідно з висновком експерта № СЕ-19/123-25/71-ПЧ від 25.02.2025 року, надана ОСОБА_1 розписка, написана не ОСОБА_2 , а іншою особою.
При цьому ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи оплату витрат за її проведення покладено на ОСОБА_2 .
Відповідно до рахунку-фактури № 2025-06/01-05 від 13.01.2025 вартість призначеної ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року судової почеркознавчої експертизи становить 7 640,64 грн.
Відповідач ОСОБА_2 січня 2025 року оплатив проведення вказаної експертизи в сумі 7640,64 грн, що підтверджується даними квитанції № 0.0.4158394630.
Позивач та його представник з таким висновком експерта не погодились та заявили суду клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи розписки,.
При цьому позивач надав ще один оригінал розписки про отримання коштів відповідачем і теж просив призначити судову почеркознавчу експертизу вже даної розписки .
Зазначені клопотання ухвалами суду від 17 червня 2025 року були задоволені та призначено відповідні експертизи.
Відповідно до висновків експерта № 907/908/25-26 від 04 грудня 2025 року та № 905/906/25-26 від 09 грудня 2025 року надані ОСОБА_1 розписки написані не ОСОБА_3 , а іншою особою.
29 грудня 2025 року позивач подав письмове клопотання, в якому просив залишити його позов без розгляду у зв`язку з обставинами, що склалися, при цьому не зазначив конкретних обставин, які спонукали його до таких дій.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із проведенням експертизи; професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з явкою до суду (частина третя статті 133 ЦПК України).
В силу частин першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Із положень ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
В силу ч.ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно зі ч. 5 статтею 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою – п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету – ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 30 листопада 2022 року (справа №295/2963/21), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, обґрунтовуючи позов відповідними письмовими розписками, написаними від імені відповідача про отримання коштів.
В ході розгляду справи позивач, не погодившись з висновком експертизи, проведеної за клопотанням відповідача, заявляв клопотання про проведення повторної та ще однієї первинної судової почеркознавчої експертизи, однак дані експертизи підтвердили, що вказані розписки написані не відповідачем, а іншою особою.
Заяву про залишення позову без розгляду позивач подав вже після встановлення трьома висновками експертів, що надані позивачем письмові докази не писались відповідачем та фактично було встановлено відсутність доказів отримання відповідачем грошових коштів у позивача за договором позики. 
Таким чином вказані дії позивача в своїй сукупності свідчать, про необґрунтованість та безпідставність позову, не сприяння правильному та швидкому вирішенню спору, що вказує на необґрунтовані дії позивача в розумінні вимог ч. 5 статтею 142 ЦПК України, оскільки позивач за таких обставин мав достеменно знати, хто писав розписки про отримання коштів, а відповідач має право на компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, у вигляді витрат на проведення експертизи та на професійну правничу допомогу.
З цих підстав доводи апеляційної скарги, що матеріалах справи відсутні будь які докази необґрунтованості дій позивача, суд першої інстанції діяв упереджено у даній справі, слід відхилити.
Також суд не приймає до уваги доводи апелянта, що розписки написані одним і тим же почерком, але підписи різні, що свідчить про те, що відповідач писав розписки фальшивим почерком, маючи на меті не повертати кошти, оскільки дані доводи стосуються суті позовних вимог, проте суд переглядає в апеляційному порядку ухвалу про залишення позову без розгляду і не може давати оцінку вищевказаним обставинам.
При цьому відповідачем розмір витрат на правничу допомогу, визначений судом, з урахуванням розумності їхнього розміру, принципу співмірності судових витрат, складністю справи та виконаними адвокатом послугами, часом, витраченим на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих послуг, заперечення представника позивача, частково в сумі 15000 грн. не оспорюється.
Ухвала в частині стягнення судових витрат постановлена з дотриманням норм процесуального закону та підстав для її скасування в цій частині в межах апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області від 10 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 травня 2026 року.
Судді А.М. Костенко
Л.М. Грох
О.І. Ярмолюк