РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

30 квітня 2026 року	м. Рівне	№460/1820/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Максимчука О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинення певних дій, 
В С Т А Н О В И В:
1.Стислий виклад позицій учасників справи 
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - суд) з позовом до Північно-західного апеляційного господарського суду (далі - відповідач-1) та Державної судової адміністрації України (далі - відповідач-2), у якому позивач просить суд визнати протиправним і скасувати наказ від 13.01.2025 №7-ос/к в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі у розмірі 30% та зобов`язати відповідача-1 здійснити перерахунок і виплату для позивача надбавки за вислугу років з 01.01.2025 відповідно до ст. 52 Закону України «Про державну службу» та наказу від 18.10.2018 №134 у розмірі 50% посадового окладу, а також зобов`язати відповідача-2 здійснити виділення коштів для виплати такої надбавки.
Позивач в обґрунтування позову зазначає про те, що наказом керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2018 №134 позивачу було встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 50 відсотків посадового окладу, як такій, вислуга років якої на державній службі станом на 19.10.2018 становить 25 років 6 місяців 18 днів. 01 січня 2025 року набрав чинності Закон України "Про державний бюджет України на 2025 рік" №4059-IX, абзацом четвертим пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" якого визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. На виконання вимог зазначеного Закону наказом керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 №7-ос/к позивачу встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 30 відсотків посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої станом на 01.01.2025 становить 31 рік 9 місяців 1 день. На думку позивача такий наказ є протиправним, оскільки спірна ситуація свідчить про порушення принципу неможливості застосування нового акту до правовідносин, які виникли до набрання чинності цього акту та внаслідок таких протиправних дій були порушені права позивача на належний рівень оплати праці державних службовців, гарантовані статтями 50 та 52 Закону України "Про державну службу".
Відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, де в обґрунтування заперечень проти задоволення позову вказав на те, що положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» №4059-IX щодо встановлення надбавки за вислугу років на рівні 2% посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30% посадового окладу, є чинним, неконституційним не визнавалось та не скасовувалось - підстави для його незастосування відсутні. Північно-західний апеляційний господарський суд діяв правомірно та в межах прямої вказівки Закону №4059-IX, а тому з огляду на вказане відповідач-1 вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
Відповідач-2 не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, не подав до суду свій відзив на позов у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі, про причини неподання відзиву в установлений строк для суду не повідомив, що дає суду підстави для висновків про те, що у відповідача-2 відсутні поважні причини неподання відзиву в установлений судом строк, а тому наявні передбачені частиною 2 статті 175 КАС України умови і підстави для вирішення судом цього спору за наявними матеріалами справи та без відзиву відповідача-2.
2. Заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі.
Позовна заява подана до суду 05.02.2025 у паперовій формі безпосередньо через канцелярію суду, надійшла до суду і була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства 05.02.2025.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2025 визначено суддю Гудиму Н.С. головуючим суддею (суддею-доповідачем) з розгляду справи за вказаною позовною заявою.
Ухвалою від 07.02.2025 Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гудими Н.С. прийняв зазначену позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №460/1820/25 за вказаним позовом, вирішив розгляд справи здійснювати одноособово суддею за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та встановив сторонам строк подання заяв по суті справи.
Розпорядженням керівника апарату Рівненського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 №532 на підставі пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №460/1820/25 у зв`язку з відрахування зі штату суду судді Гудими Н.С. (головуючого судді у справі).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2025 справу №460/1820/25 передано на розгляд судді Рівненського окружного адміністративного суду Максимчуку О.О.
Ухвалою від 03.03.2025 суд прийняв вказану позовну заяву до провадження, продовжив розгляд справи здійснювати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) зі стадії розгляду справи по суті.
Відповідач-1 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та 03.03.2025 подав до суду відзив, у якому відповідач виклав свої заперечення проти позову. 
Ухвалою від 04.03.2025 суд на підставі приписів пункту 9 частини 2 статті 236 КАС України зупинив провадження у справі №460/1820/25 до набрання чинності рішенням Верховного суду у зразковій справі №240/7215/24.
Ухвалою від 13.03.2026 суд поновив провадження у справі.
Відповідач-2 не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі, свій відзив на позов до суду не подав.
На момент розгляду справи по суті і ухвалення судом цього рішення інші заяви, клопотання від учасників справи до суду не надійшли, а також суд не здійснював інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).
З урахуванням вимог частини 4 статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
3. Встановлені судом обставини справи та зміст спірних правовідносин.
Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги і заперечення, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що враховані судом при вирішення спору по суті.
Позивач ОСОБА_1 працює на посаді головного спеціаліста відділу аналітичної роботи та узагальнення судової практики в Південно-західному апеляційному господарському суді з 19.10.2018, що підтверджується даними з наявного в матеріалах справи вкладиша до трудової книжки позивача від 23.10.1990.
Наказом керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду №134 від 18.10.2018 позивачу встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 50%, як такій, стаж роботи в державних органах якої станом на 19.10.2018 становить 25 років 6 місяців 18 днів. 
Наказом керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду "Про встановлення надбавок за вислугу років державним службовцям суду у 2025 році" №7-ос/к від 13.01.2025, відповідно до ст.150, ст.155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. ст. 5, 50, 52 Закону України "Про державну службу, абз.28 п.3, п.11, п.13 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", враховуючи проведену у 2024 році класифікацію посад державних службовців Північно-західного апеляційного господарського суду, встановлено державним службовцям надбавку за вислугу років на державній службі з 01.01.2025 по 31.12.2025 згідно з додатком 1 до такого наказу. 
Службі управління персоналом наказано підготувати розрахунки стажів державних службовців суду на 2025 рік та взяти до уваги, що надбавка за вислугу років на державній службі у 2025 році встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. 
Згідно з додатком 1 до наказу ОСОБА_1 , яка має 31 рік 9 місяців 1 день стажу державної служби, розмір надбавки за вислугу років станом на 01.01.2025 встановлено у розмірі 30 відсотків посадового окладу.
Вважаючи такий наказ керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду "Про встановлення надбавок за вислугу років державним службовцям суду у 2025 році" №7-ос/к від 13.01.2025 протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом з позовними вимогами щодо визнання наказу протиправним та зобов`язання відповідача-1 здійснити перерахунок та виплату для позивача надбавки за вислугу років з 01.01.2025 відповідно до ст. 52 Закону України «Про державну службу» та наказу від 18.10.2018 №134 у розмірі 50% посадового окладу, а також зобов`язати відповідача-2 здійснити виділення коштів для виплати такої надбавки.
4. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та висновки суду по суті спору.
Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.
Нормативно-правовим актом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, є Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі – Закон №1402-VIII).
За приписами частини першої – п`ятої статті 148 Закону №1402-VIII, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: 1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; 3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.
Відповідно до статті 150 Закону №1402-VIII, призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Державної судової адміністрації України, Служби судової охорони регулюються нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Особливості призначення на посади державних службовців та працівників, які виконують функції з обслуговування, в секретаріат Вищої ради правосуддя встановлюються також Законом України "Про Вищу раду правосуддя".
Нормативно-правовим актом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі – Закон №889-VIII).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 7 Закону №889-VIII, державний службовець має право на: оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
За правилами частини першої статті 50 Закону №889-VIII, держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення) (частина друга статті 50 Закону №889-VIII).
Відповідно до частини третьої статті 50 Закону №889-VIII, за результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать:
1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності;
2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу;
3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
При цьому загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.
Отже, заробітна плата державного службовця має обов`язкову (сталу) складову, яка є фіксованою виплатою та, по суті, основною винагородою за виконання посадових обов`язків, а також факультативну (необов`язкову) складову, яка залежить від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу, є винагородою за ініціативну роботу, своєчасне і якісне виконання завдань, виконання додаткового обсягу завдань.
Надбавка за вислугу років є складовою обов`язкової частини заробітної плати державного службовця та згідно із частиною першою статті 46 Закону №889-VIII обумовлена досягненням особою певного стажу державної служби.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону №889-VIII, надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Водночас, дію частини першої статті 52 Закону №889-VIII зупинено на 2025 рік в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад, згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 №4059-IX (далі – Закон №4059-IX).
Відповідно до пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону №4059-IX, у 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з:
1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України;
2) варіативної заробітної плати - премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Норми Закону №889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Отож, пізніше прийнятим Законом №4059-IX визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Частина перша статті 52 Закону №889-VIII з 01 січня 2025 року з огляду на пряму вказівку в пункті 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону №4059-IX не застосовується на період чинності останнього. Тобто дія однієї конкуруючої норми фактично зупинена, а інша норма, запроваджена новішим законом, діє та регулює спірні відносини.
Тож визначення механізму обчислення надбавки за вислугу років та її граничного розміру з 01.01.2025 врегульоване винятково Законом №4059-IX.
Регулювання спірних відносин є однозначним, передбачуваним і чітким, що забезпечує дотримання принципу правової визначеності в питанні нарахування та виплати державним службовцям надбавки за вислугу років.
Щодо міркувань про неконституційність пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 4059-IX у контексті звуження гарантій оплати праці, встановлених Законом №889-VIII, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, полягає в обов`язковому дотриманні та виконанні правових норм усіма суб`єктами. Суть цього принципу також вимагає, аби держава встановлювала зрозумілі, несуперечливі, чіткі правила та приписи, які мають неухильно виконуватися.
Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
До моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання нормативно-правового акта чи його окремих приписів неконституційними такі приписи зберігають чинність і є обов`язковими для всіх суб`єктів правовідносин, зокрема й для органів державної влади та їх посадових осіб.
Тож відповідно до такої фундаментальної засади, як правовладдя (верховенство права), складовою якої є принцип правової визначеності, жоден орган державної влади не звільняється від обов`язку дотримуватися закону, який зберігає чинність до його скасування або зміни в установленому конституційним порядком способі.
Законодавець формує єдину систему законодавства у сфері публічних правовідносин, в якій презюмується конституційність кожного схваленого парламентом закону до моменту спростування цієї презумпції рішенням Конституційного Суду України.
У статті 22 Конституції України визначено, що під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Втім саме лише зменшення граничного розміру надбавки державним службовцям за вислугу років не обов`язково свідчить про звуження соціальних прав і гарантій працівника, зокрема, його права на належний рівень оплати праці.
Таку дію законодавця не можна розглядати відокремлено від інших дій, які здійснені ним одночасно з метою змінити структуру оплати праці державних службовців певної категорії, а саме: підвищити посадові оклади, оскільки відповідна надбавка є лише окремою складовою грошового забезпечення державного службовця, грошовий вираз якої безпосередньо залежить від розміру його посадового окладу.
Отже мало місце не зменшення розміру заробітної плати державного службовця, а перерозподіл її складових як елемент запровадження загальнонаціональної реформи.
Відповідні приписи пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону №4059-IX не визнані неконституційними, а у спірних правовідносинах зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не призвело до звуження соціальних прав і гарантій державного службовця, зокрема і його права на належний рівень оплати праці.
Отже, зміни в підходах до оплати праці державних службовців, елементом яких є зменшення надбавки за вислугу років до 2 відсотків за кожен рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, обумовлені реалізацією євроінтеграційних вимог щодо вступу України до Європейського Союзу, зокрема, виконанням програми Європейського Союзу "Ukraine Facility Plan".
Такі зміни не пов`язані з потребою збалансування чи оптимізації видатків Державного бюджету України, зокрема й у зв`язку з уведенням воєнного стану. Навпаки, кінцевою метою запровадженої реформи є збільшення привабливості посад державної служби для кваліфікованих спеціалістів та підвищення конкурентоспроможності оплати праці державних службовців у порівнянні з приватним сектором.
Отже, нарахування та виплата у 2025 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону №4059-IX – на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2026 по справі №240/7215/24 підсумувала, що зміни, введені законодавцем, щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі не були довільними та свавільними, адже зазначені зміни були елементами такого тривалого процесу, як реформа оплати праці державних службовців, яка заздалегідь оголошена державою та поступово нею впроваджена. Ці зміни носили системний характер і зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі відбулося одночасно зі зростанням посадового окладу, тому ці зміни мали зрозумілу легітимну мету – підвищення рівня незалежності та фінансової забезпеченості певної категорії державних службовців, покращення статусу державного службовця загалом.
Додатково у цьому аспекті згадано, що в межах реформи оплати праці державних службовців статтю 52 Закону №889-VIII було викладено в новій редакції, а саме в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплаті праці державних службовців на основі класифікації посад" №4282-IX від 11.03.2015, який набрав чинності 01 квітня 2025 року. Частина перша згаданої статті визначає, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. Отже, законодавець фактично імплементував приписи, які були ним раніше визначені в абзаці другому пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 3460-IX, у частину першу статті 52 Закону № 889-VIII, що є проявом послідовності дій законодавця у впровадженні реформи оплати праці державних службовців.
Також Велика Палата Верховного Суду вважала за доцільне унаочнити правові наслідки, які настали для державних службовців у системі правосуддя, із запровадженням реформи структури їхньої заробітної плати. Зокрема, вказала на те, що відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2023 році, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15 "Питання оплати праці працівників державних органів" (зі змінами), посадовий оклад головного спеціаліста органу, юрисдикція якого поширюється на територію одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення, був встановлений на рівні 5600 грн. У разі застосування ставки надбавки за вислугу років, яка була чинною до 01 січня 2024 року (50 %), відповідний державний службовець мав би право на фіксовану частину заробітної плати в розмірі 8400 грн (5600 + 50 %), а також на надбавку за ранг та премію (у випадку її встановлення). Для порівняння, відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням сімей і рівнів посад, юрисдикції та типів державних органів у 2024 році та у 2025 році, що затверджена Постановою №1409, посадові оклади головних спеціалістів у такому ж органі залежать від їхнього рівня, грейду та сім`ї посад і варіюються від 7100 до 11362 грн. Наведене пов`язано з тим, що посада головного спеціаліста може бути віднесена роботодавцем до VІІ рівня (вищий фаховий), VІІІ рівня (середній фаховий) та ІХ рівня (початковий фаховий), кожен із яких має декілька можливих грейдів залежно від оцінки продуктивності та інших критеріїв роботи працівника. Відтак, навіть якщо взяти для розрахунку найменший можливий оклад, визначений Постановою №1409 (в разі встановлення найнижчих рівня та грейду посади), то розмір заробітної плати з урахуванням надбавки за ранг і премії складатиме 9230 грн (7100 + 30%), що є більшим порівняно з розміром винагороди державного службовця під час застосування норм права, актуальних станом на 31.12.2023.
Наведене наочно підтверджує, що внаслідок проведеної реформи оплати праці державних службовців їхні посадові оклади, які є основою для нарахування інших надбавок та стимулюючих виплат, зокрема й надбавки за вислугу років, збільшилися. Відповідно загальний розмір заробітної плати державних службовців теж збільшився.
Позивач не навів суду жодних аргументів стосовно того, що внаслідок застосованого наказом №7-ос/к від 13.01.2025 обмеження надбавки за вислугу років зменшився фактичний розмір його заробітної плати як державного службовця. Наведене ж вище свідчить на користь того, що матеріальне забезпечення позивача у 2025 році навпаки покращилось.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач-1 не мав підстав для незастосування положень пункту 11, 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", як і абзацу 28 пункту 3 цього ж розділу, якою на 2025 рік зупинено дію частини першої статті 52 Закону України "Про державну службу" в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад, які є чинними, у встановленому порядку неконституційними не визнавались.
Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи та їх оцінка в розрізі норм чинного законодавства дають підстави для висновку, що при виданні наказу "Про встановлення надбавок за вислугу років державним службовцям суду у 2025 році" №7-ос/к від 13.01.2025 відповідач діяв обґрунтовано та розсудливо, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. 
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вказане, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позову.
5. Розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову позивача до суб`єкта владних повноважень, а відповідач не подав до суду доказів понесення будь-яких судових витрат, суд вважає, що підстави для розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України у цій справі відсутні. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду та Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинення певних дій, - відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ); 
Відповідач: Північно-західний апеляційний господарський суд (місцезнаходження: вул. Яворницького, 59, м. Рівне, Рівненська обл., Рівненський р-н, 33001; код ЄДРПОУ: 42261284). 

Суддя     Олександр МАКСИМЧУК