справа № 755/17880/25
провадження № 22-ц/824/3922/2026
головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі - ТОВ «Таліон Плюс») звернувся до суду з позовом, в якому просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 282675862 від 05.12.2024 року у розмірі 86 745,88 грн.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем по справі ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 282675862 від 05.12.2024, згідно умов якого відповідач отримав кредит у сумі 29 900,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені умовами Кредитного договору.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконав свої зобов`язання, проте, відповідач порушив умови щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів у встановлені строки та порядку, у зв`язку з чим у відповідача виникла прострочена заборгованість по сплаті кредиту та процентів, яка станом на 07.09.2025 року становить 86 745,88 грн., з яких: 29 900,00 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 56 845,88 грн. - прострочена заборгованість за відсотками.
21.01.2025 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № МВ-ТП/18, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло, зокрема, право вимоги до відповідача за Кредитним договором № 282675862 від 05.12.2024 року.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року задоволенні позовні вимоги у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» суму заборгованості за Кредитним договором № 282675862 від 05.12.2024 року у розмірі 86 745 гривень 88 копійок.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, а всього на загальну суму 5 422 гривні 40 копійок.
Не погоджуючись із указаним рішенням адвокат Скрибка Ігор Юрійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неможливість перевірити достовірність ідентифікатора, який зазначений у договорі, як і неможливість перевірити чи належить картка на яку посилається позивач - відповідачу.
Зазначає, що до матеріалів справи позивачем разом із позовною заявою було надано підтвердження та розрахунок заборгованості, однак дані документи не можуть бути належними доказами отримання відповідачем коштів, оскільки вказані документи не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Звертає увагу, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що картковий рахунок « НОМЕР_1 », на який, за твердженням позивача, перераховані кредитні кошти, належить саме відповідачу. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б встановлювали факт відкриття такого рахунку відповідачем, його належність чи користування. Відсутність підтвердження цього факту ставить під сумнів сам факт виконання позивачем своїх зобов`язань щодо надання кредиту, а відтак виникнення будь-яких грошових зобов`язань у відповідача перед позивачем. Враховуючи викладене, слід вважати, що позивач не довів належними доказами обставин, на які посилається, що є його процесуальним обов`язком відповідно до Цивільно процесуального кодексу України.
Вважає, що попереднім кредитором та позивачем було порушено Закон України «Про споживче кредитування» та встановлено розмір денної процентної ставки у розмірі 3,65%, що перебільшу встановлену законом норму у 2,65 %.
Також вказує, що договором факторингу, який наданий у додатках до позовної заяви не зазначено проте, що новий кредитор має право нараховувати відсотки, що у свою чергу говорить про протиправність такого нарахування.
Наголошує, що позивач надав лише договір факторингу та витяг, який не відповідає вимогам законодавства, ні актів-прийому передачі ні інших документів, які підтверджували б факт відступлення права вимоги не надано.
Відповідач вважає нарахування відсотків, неустойки - пені та штрафів не законними та такими, що порушують його право, як споживача.
Відповідно до обставин справи відповідач є захисником України та перебуває на військовій службі з 09.02.2025 (відповідно до витягу із наказу та форми №52про що не раз попереджав позивача, натомість кредитором не було вчинено ніяких дій, щодо зупинення нарахування відсотків, штрафів та пені, а лише було вчинено відступлення права вимоги. Оскільки відповідач вступив до лав Збройних Сил України до закінчення терміну кредитного договору то норми законодавства, які діють на період військового стану повинні застосовуватись новим кредитором у встановленому законом порядку.
4 березня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» Дорошенко О.В., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що при заповненні заявки відповідач особисто вказав реквізити платіжної картки № НОМЕР_2 , що була випущена для управління відкритим на його власне ім`я рахунком, на який він бажав отримати кредитні кошти. 
Зазначає, що первісний кредитор об`єктивно позбавлений можливості відкривати та перераховувати на рахунки позичальників кредитні кошти. Така можливість є виключно у банківських установ - емітентів карткових рахунків банківських позичальників, керуючись Законом України «Про банки та банківську діяльність», тому посилання апелянта на норми Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 - вкрай недоречне, оскільки не стосується регулювання тих правовідносин, які виникли у відповідача з Первісним кредитором та позивачем - небанківськими фінансовими установами.
Наголошує, що кредитні кошти первісним кредитором були перераховані саме у відповідності з умовами Кредитного договору і Правил та на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої виключно від відповідача при заповненні ним Заявки.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем по справі ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 282675862 від 05.12.2024 року, згідно умов якого відповідачем отримано кредит у сумі 29 900,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені умовами Кредитного договору.
Відповідно до підтверджень щодо здійснення переказу грошових коштів та довідок про переказ грошових коштів Товариство надало відповідачу кредитні кошти в сумі 29 900,00 грн.
21.01.2025 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № МВ-ТП/18, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло, зокрема, право вимоги до відповідача за Кредитним договором № 282675862 від 05.12.2024 року.
Задовольняючи позов про стягнення заборгованості, суд першої інстанції посилався на те, що кредитором було повністю виконано умови кредитного договору та надано відповідачу кредитні кошти, натомість останній свої зобов`язання за договором не виконав, з огляду на що суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне:
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 634, 638 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Позивач за позовом про стягнення заборгованості за договором позики або кредиту зобов`язаний надати суду докази щодо:
- укладення із відповідачем такого договору;
- фактичного надання кредитором позики або кредиту у встановленому договором порядку;
- наявності та розміру заборгованості.
На підтвердження заявлених вимог позивач надав: копію договору факторингу, копію платіжної інструкції оплати згідно договору факторингу, розрахунки заборгованості за договором, копію заяви на отримання кредиту, копію кредитного договору, додаткової угоди та паспорту споживчого кредиту, правила надання грошових коштів у позику. Зі змісту вказаного договору та додаткової угоди вбачається, що вони були укладені в електронній формі з використанням електронного підпису.
Разом з тим, до позовної заяви позивачем не було додано доказів, які б могли достовірно підтвердити проведення ідентифікації відповідача ОСОБА_1 при вході в особистий кабінет при укладенні вказаних договорів в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Крім того, судом першої інстанції не враховано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Верховний Суд у постанові від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18) дійшов висновку проте, що банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до ч. 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Абзацом 14 пункту 3 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затверджене Постановою Правління Національного банку України 04.07.2018 № 75, в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, передбачено, що первинний документ - документ, який містить відомості про операцію.
Пунктами 43, 48, 51, 52 Положення №75 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.
У первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження).
Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.
Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі.
Первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.
На підтвердження перерахунку коштів за договором, позивачем в ході розгляду справи у суді першої інстанції надано: підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів, відповідно до яких ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало 12 800 грн та 17 100 грн на карту НОМЕР_3 . 
Водночас, надані підтвердження не містять усіх обов`язкових реквізитів первинного бухгалтерського документа, а саме: відсутні відомості про найменування банківської установи, від імені якої складено документ, посаду та підпис особи, відповідальної за здійснення операції та правильність її оформлення, а також відбиток штампа (печатки) банківської установи або інші підтвердження проведення відповідної банківської операції.
Копії підтверджень також містить лише частково зазначений номер картки ( НОМЕР_3 ), тоді як відсутність повних реквізитів рахунку унеможливлює перевірку факту здійснення грошового переказу та ідентифікацію отримувача коштів.
При цьому, платіжне доручення - це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.
Отже, платіжне доручення, без підтвердження банком факту його виконання, не є належним доказом підтвердженням факту виконання банківської операції, в тому числі і переказу коштів.
Також у матеріалах справи, відсутні докази того, що рахунок, на який згідно з вказаного платіжного доручення здійснювалося перерахування коштів, належить саме ОСОБА_1 .
Не містять матеріали справи і виписки з рахунку особи.
При цьому, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що розрахунок заборгованості, який досліджувався судом першої інстанції, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок із зазначенням конкретних розмірів заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів фактичного надання відповідачу кредиту, зокрема на підтвердження переказу коштів на рахунок відповідача, користування вказаними грошовими коштами, руху коштів по рахунку, з огляду на що приходить до висновку щодо недоведеності позовних вимог в частині фактичної видачі кредитних коштів.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
При поданні апеляційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 906,88 грн, а тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс»(код ЄДРПОУ 39700642) на користь  ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 906,88 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий	Т.О. Писана	
Судді	К.П. Приходько	
	С.О. Журба