ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2026 року
м. Київ
справа № 751/5936/25
провадження № 61-15535св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Карпенко С. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
учасники справи:
позивач - заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави,
відповідачі: Чернігівська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу 
заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2025 року, постановлену у складі судді Діденка А. О., та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року, ухвалену колегією у складі суддів Шитченко Н. В., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2025 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позову вказував, що рішенням Чернігівської міської ради 
від 24 грудня 2020 року передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 . 11 жовтня 2024 року ОСОБА_2 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , який наразі є власником землі.
Вказував, що спірна земельна ділянка відведена у власність ОСОБА_2 з порушенням вимог статей 20, 51, 52, 83, 118, 121 Земельного кодексу (далі - ЗК) України, Закону України «Про основи містобудування» та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки вона відноситься до земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування, що підтверджується генеральним планом міста Чернігова, затвердженим рішенням Чернігівської міської ради від 25 грудня 2003 року. 
Зазначав, що проєкт землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 та рішення Чернігівської міської ради 
від 24 грудня 2020 року, яким затверджено цей проєкт землеустрою, не містять інформації щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки із «земель рекреаційного призначення» на «землі житлової та громадської забудови». 
Враховуючи порушення інтересів держави та відсутність органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції та представницькі повноваження у цій сфері, прокурор вважав наявними правові підстави для пред`явлення позову прокуратурою, яка набула статусу позивача, в межах повноважень, визначених Законом України «Про прокуратуру» та ЦПК України.
За таких обставин просив:
- визнати незаконним та скасувати пункт 2.5 рішення Чернігівської міської ради 
від 24 грудня 2020 року «Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва», яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:01:038:7777 площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 ; 
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:01:038:7777 площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади 
міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2025 року позов визнано неподаним та повернено позивачу. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою цього ж суду від 7 лютого 2025 року, у виді 
накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим 
номером 7410100000:01:038:7777, розташовану на 
АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції керувався тим, що ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 1 серпня 2025 року позов прокурора залишено без руху для усунення недоліків - внесення на депозитний рахунок суду суми компенсації вартості земельної ділянки для виплати такої компенсації відповідачу у разі задоволення позову.
Місцевий суд керувався тим, що 9 квітня 2025 року набув чинності Закон України 
від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - 
Закон № 4292-ІХ), тому, в силу положень статей 390, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 4292-ІХ, частини четвертої статті 177 ЦПК України прокурор мав усунути недоліки позовної заяви шляхом внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми у розмірі оцінки (експертно-грошова оцінка земельних ділянок), здійсненої в порядку, визначеному Законом України «Про оцінку земель», чинної на дату подання позову, проте прокурором вказані вимоги закону не виконані.
Враховуючи неусунення прокурором недоліків позову, визначених ухвалою суду 
від 1 серпня 2025 року, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання позовної заяви неподаною та повернення її прокурору зі скасуванням заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою суду від 7 лютого 2025 року.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури залишено без задоволення, а ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2025 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про повернення позову, зазначивши про відповідність таких висновків нормам процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У грудні 2025 року заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова 
від 12 вересня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду 
від 13 листопада 2025 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована порушенням судами першої та апеляційної інстанції статей 388, 390 ЦК України та частини четвертої статті 177 ЦПК України. Зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у сукупності вказаним норм права.
Вказує про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Зазначає про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2024 року у справі № 990/220/24 (провадження № 11-188заі24), про те, що відкриття провадження у справі регламентовано нормами глави 2 розділу ІІ КАС України, які не наділяють суд повноваженнями при вирішенні питання про відкриття провадження у справі давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, належності, допустимості та достатності доказів, на які посилається позивач у позовній заяві, визначати належних учасників справи. Ці питання можуть вирішуватись на інших стадіях адміністративного процесу.
На думку заявника, суди не врахували, що для приватного права є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20), постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року 
у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Також заявник зазначає про неврахування судами висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), про те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси порушені і учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Вважає помилковим застосування до спірних правовідносин Закону № 4292-ІХ, оскільки позов у цій справі пред`явлений до недобросовісного відповідача. Суди не врахували, що обставинам набуття відповідачем спірної земельної ділянки має бути надана оцінка під час розгляду справи по суті. 
На думку заявника, суди не врахували критерії оцінки добросовісності набуття майна, які наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 
2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20), від 22 червня 
2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 15 вересня 
2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), від 12 червня 
2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 30 січня 
2019 року у справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження №14-71цс18), від 22 травня
2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 15 травня 
2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18).
Також заявник зазначає про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 29 вересня 2020 року 
у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20), від 20 липня 2022 року 
у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21), від 14 грудня 2022 року 
у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), про те, що земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Крім того, вказує про неврахування судами висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про 
- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, оскільки застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року 
у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 15 травня 2018 року 
у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22 травня 2018 року 
у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 30 травня 2018 року 
у справі № 469/1393/16-ц (провадження №14-71цс18), від 20 червня 2018 року 
у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 7 листопада 2018 року 
у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 листопада 2018 року 
у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року 
у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 30 січня 2019 року 
у справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18), від 12 червня 2019 року 
у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 4 грудня 2019 року 
у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 1 квітня 2020 року 
у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), від 20 липня 2020 року 
у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21), від 29 вересня 2020 року 
у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20), від 15 вересня 2020 року 
у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), від 22 червня 2021 року 
у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 14 грудня 2022 року 
у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), від 18 січня 2023 року 
у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20), від 8 лютого 2022 року 
у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), від 26 вересня 2024 року 
у справі № 990/220/24 (провадження № 11-188заі24), у постановах Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), 
від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20), 
від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18).
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статей 388, 390 ЦК України та частини четвертої статті 177 ЦПК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
У липні 2025 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати пункт 2.5 рішення Чернігівської міської ради 
від 24 грудня 2020 року «Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва», яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:01:038:7777 площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 ; 
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:01:038:7777 площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1 на користь територіальної громади 
міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради.
Ухвалами Новозаводського районного суду м. Чернігова від:
- 4 липня 2025 року відкрито провадження у справі;
- 4 липня 2025 року задоволено клопотання заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 7410100000:01:038:7777, розташовану на АДРЕСА_1 ;
- 1 серпня 2025 року позов прокурора залишено без руху для усунення недоліків - внесення на депозитний рахунок суду суми компенсації вартості земельної ділянки для виплати такої компенсації відповідачу у разі задоволення позову;
- 14 серпня 2025 року задоволено клопотання Чернігівської окружної прокуратури та продовжено процесуальний строк для усунення недоліків, визначних ухвалою суду від 1 серпня 2025 року, до 8 вересня 2025 року;
- 12 вересня 2025 року позов визнано неподаним та повернено позивачу.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Визнаючи неподаним та повертаючи позов прокурора, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що 9 квітня 2025 року набув чинності Закон № 4292-ІХ, тому відповідно до статей 390, 391 ЦК України, пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ, частини четвертої статті 177 ЦПК України прокурор мав усунути недоліки позовної заяви шляхом внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми у розмірі оцінки (експертно-грошової оцінки земельних ділянок), здійсненої в порядку, визначеному Законом України «Про оцінку земель», чинної на дату подання позовної заяви, однак прокурор вказані вимоги закону не виконав, що свідчить про неможливість розгляду вказаної справи судом.
Проте з такими висновками погодитися не можна.
Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту:
«5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Підпунктом 2 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 4292-IX 
частину четверту статті 177 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту:
«У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Частину другу статті 185 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту: «Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року 
у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) підкреслено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Норма частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна від добросовісного набувача. Разом з тим, у разі подання та розгляду судом позову про витребування майна від недобросовісного набувача норми частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.
Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.
У разі встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 ЦК України без застосування норм частини п`ятої статті 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Водночас у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивач попередньо не вніс вартість майна на депозитний рахунок суду.
Звертаючись з позовом, прокурор посилався на наявність підстав для витребування земельної ділянки та обґрунтував свої вимоги, зокрема, недобросовісністю останнього набувача - ОСОБА_1 .
За встановлених у цій справі обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про існування правових підстав для повернення позову, оскільки прокурор у цій справі пред`явив позов про витребування земельної ділянки у недобросовісного набувача, а отже, норми частини п`ятої статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, абзацу третього частини другої статті 185 ЦПК України у такому випадку не підлягають застосуванню при вирішенні питання про прийняття позову до розгляду. Питання про добросовісність/недобросовісність набувача суд може вирішити лише за наслідками дослідження та оцінки доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення.
Подібні висновки у спірних правовідносинах викладено у постановах 
(провадження № 61-11906св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/417/25 (провадження № 61-12635св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/1754/24 (провадження № 61-12524св25), від 4 лютого 2026 року у справі № 354/358/25 (провадження № 61-15655св25), від 25 лютого 2026 року у справі № 603/102/25
(провадження № 61-16431св25).
Колегія суддів вважає за необхідне застосувати висновки, викладені у вказаних постановах Верховного Суду після подання касаційної скарги, що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.
Враховуючи викладене, суди неправильно застосували до спірних правовідносин статтю 390 ЦК України, частину четверту статті 177 та частину одинадцяту 
статті 187 ЦПК України.
За змістом частин одинадцятої-тринадцятої статті 187 ЦПК України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.
Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених 
у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк (пункт 8 частини першої 
статті 257 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанцій постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження, тому наслідком неусунення недоліків, зазначеній у вказаній ухвалі, є залишення позову без розгляду.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, не врахував вимоги частин одинадцятої-тринадцятої статті 187 ЦПК України та пункт 8 частини першої, 
статті 257 ЦПК України та в порушення вказаних норм процесуального права помилково визнав неподаною та повернув позову заяву, за якою провадження у справі вже відкрито.
Відповідно до частин третьої і четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
У частині шостій статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта 
статті 411 ЦПК України).
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2025 року 
та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Судді 	С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв О. М. Ситнік І. М. Фаловська