Справа № 464/8406/24
пр.№ 2/464/67/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2026 року м. Львів
Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді – Сабари Л.В.,
секретаря судового засідання – Рейман В.С.,
за участю: позивача – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 29.05.2025, просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 08.06.2019 перебував з ОСОБА_2 у шлюбі. В сторін є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстровано також їх з дитиною місце проживання. Позивач зазначає, що відповідач зловживає алкоголем, влаштовує сварки, що негативно впливає на сина. На даний час, ОСОБА_2 залишила сина та проживає закордоном. Враховуючи наведене, з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, просить позов задовольнити. 
16.07.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача ОСОБА_4 , відповідно до якого просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заперечення обґрунтовує тим, що відповідач заперечує проживання дитини з батьком. Так, ОСОБА_1 не працює, не має офіційного, самостійного та стабільного доходу, не має у власності рухомого та нерухомого майна. Крім того, позивач доглядає батька, який є особою з інвалідністю ІІ групи, відтак сторона відповідача вважає, що ОСОБА_1 не зможе належним чином доглядати за малолітнім сином. Водночас, відповідач має у власності земельну ділянку та житловий будинок у с. Біла, Тернопільської обл. Крім того, доводи позивача про те, що відповідач залишила сина та виїхала проживати закордон представник вважає безпідставними, оскільки сина не залишала, тоді як позивач вигнав її з їх місця спільного проживання, що за адресою: АДРЕСА_2 , після чого була вимушена виїхати на роботу за кордон. Відповідач бажає, аби її син проживав за місцем її реєстрації, що за адресою: АДРЕСА_3 . В додаткових поясненнях, представником відповідача вказано, що позовні вимоги заперечуються стороною з підстав відсутності порушення права позивача.
Відповідно до протоколу розподілу автоматизованої справи між суддями від 10.12.2024 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 12.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 14.01.2025 залучено Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 02.07.2025 заяву позивача ОСОБА_1 про зміну предмету позову прийнято до розгляду, зобов`язано Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 22.09.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини роз`єднано, виділивши позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу в самостійне провадження.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 24.11.2025 у клопотанні представника відповідача ОСОБА_4 про врегулювання спору за участю судді відмовлено.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 26.11.2025 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – Органу опіки та піклування (сектор служби у справах дітей) Білецької сільської ради, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, зобов`язано Орган опіки та піклування (сектор служби у справах дітей) Білецької сільської ради надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 12.01.2026 відзив на зустрічну позовну заяву, поданий 16.12.2025 представником позивача ОСОБА_5 , відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, подану 22.12.2025 представником відповідача ОСОБА_4 , прийнято до розгляду, повторно зобов`язано Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування та Орган опіки та піклування (сектор служби у справах дітей) Білецької сільської ради надати суду висновки щодо розв`язання спору, клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про витребування доказів від 25.11.2025 задоволено, витребувано у Головного управління ДПС у Львівській області інформацію про розмір (суму) доходів ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2024 до дати виконання ухвали, у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про витребування доказів від 06.01.2026 відмовлено, закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 19.03.2026 заяву відповідача ОСОБА_2 задоволено, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – Органу опіки та піклування (сектор служби у справах дітей) Білецької сільської ради, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 19.03.2026 у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримали, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вказала, що на разі проживає за межами України, де працює, не заперечує щодо проживання диини з батьком, в останнє засідання не з`явилась, її представник ОСОБА_4 подала через систему «Електронний суд» письмові судові дебати, відповідно до яких просила судове засідання проводити за їх відсутності, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частинами 6, 8 ст. 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 08 червня 2019 року перебували у шлюбі, який рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22.09.2025 у справі №464/6593/25 розірвано.
Від шлюбу у сторін є неповнолітній син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 30.04.2020. 
Згідно Довідки № 28491 про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що місце проживання ОСОБА_6 з 05.01.2021 зареєстроване за адресою АДРЕСА_4 .
За вказаною адресою також зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_7 , що підтверджується відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади № 159078 від 10.05.2024 та копією паспорта громадянина України останнього.
З інформації наданої ВП №2 ЛРУП №2 у Львівській області№ 126917-2024 від 23.12.2024 та додатків до такої встановлено, що вказаним органом у 2024 році проводилася перевірка за зверненням ОСОБА_7 з приводу вчинення домашнього насильства зі сторони дружини ОСОБА_8 за результатами котрої щодо останньої було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 ч.1 КУпАП.
З реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування встановлено індивідуальні відомості про застрахованих осіб ОСОБА_8 за період часу з 2010 по 2024. 
Згідно інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» № 5004998807909 від 11.02.2025 вбачається, що квартира по АДРЕСА_4 на праві спільної часткової власності з 20.12.2019 належить ОСОБА_7 .
З Договору дарування грошових коштів від 08.11.2022 посвідченого нотаріусом встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подарували позивачу 1098000 грн.
Згідно Довідки №3 від 22.01.2025 вбачається, що ОСОБА_6 навчається у закладі дошкільної освіти № 181 м.Львів.
Як вбачається із скріншотів з телефону ймовірно позивач та відповідач спілкувалися за допомогою застосунку Вайбер, в тому числі з приводу того, що остання не висловлювала заперечень проживання дитини із позивачем.
Згідно відеоматеріалів вбачається, що між дитиною та ймовірно бабусею відбувається розмова, під час котрої остання пропонує дитині разом із батьком поїхати до мами, однак такий не бажає.
Згідно Довідки № 4314 від 15.02.2025 встановлено, що ОСОБА_7 надано відстрочку від призову на військову службу на підставі п. 13 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на строк до 09.05.2025.
Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 07.04.2025 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП у звязку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Згідно листа відділу «Служба у справах дітей» Сихівського району № 260001-вих-133810 від 17.09.2025 встановлено, що орган опіки та піклування прийшов до переконання про відсутність спору між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 оскільки ОСОБА_6 проживає з батьком, та зі слів останнього мати ОСОБА_8 з даного приводу не заперечує.
Згідно Акту обстеження умов проживання від 30.07.2025 підписаного позивачем вбачається, що ОСОБА_6 проживає у АДРЕСА_4 , котрому створені належні умови для дитини, ОСОБА_7 підтвердив, що мати не заперечує щодо проживання дитини з батьком.
З листа комунальної установи змішаного типу «Львівський міський центр соціальних послуг та реабілітації «Джерело» від 04.08.2025 підтверджено, що дитина забезпечена усім необхідним для повноцінного розвитку, перешкоди, які б підтверджували не можливість батька виконувати свої батьківські обов`язки стосовно дитини. 
З листа Білецької сільської ради № 10-04\1726 від 11.09.2025 встановлено, що ОСОБА_8 перебуває за межами України, та в телефонному режимі підтвердила, що дитина проживає із ОСОБА_7 у АДРЕСА_4 , згідно домовленості із батьком дитини.
Згідно Податкової декларації за 2025 виписки з ЄДРЮОФОП та ГО встановлено, що ОСОБА_7 являвся платником єдиного податку-фізичної особи – підприємця, реєстрував дохід у розмірі 40000 грн.
Договором оренди житлового приміщення підтверджено, що позивач передав в оренду квартиру у АДРЕСА_2 .
Білецькою сільською радою повідомлено суд листом №10-04\43 від 08.01.2026 про неможливість надання письмового висновку щодо можливості чи неможливості визначення місця проживання ОСОБА_6 за місцем реєстрації матері, оскільки не представилося можливим обстежити умови проживання останньої.
Згідно Висновку органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації № 260001-вих-25978 від 26.02.2026 вбачається, що орган опіки та піклування, виходячи з матеріалів цивільної справи, вважає за можливе визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 разом із батьком, оскільки він наразі проживає з останнім, йому створено належні умови проживання, забезпечено відвідування дошкільного закладу, медичного обслуговування.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засідання підтвердила, що перебуває у дружніх відносинах із сім`єю ОСОБА_12 . Позивача знає з народження, він часто приїжджає до неї додому, вона періодично буває в гостях. Їй відомо, що наразі позивач та відповідач разом не проживають, дитина проживає разом із батьком ОСОБА_13 у АДРЕСА_4 більше року. Одного разу, вона бачила ОСОБА_8 біля будинку на Кавалерідзе, котра, на її переконання, перебувала у стані алкогольного спяніння.
Свідок ОСОБА_10 повідомила, що являється матір`ю позивача, бабусею дитини. Час від часу допомагає синові щодо дитини, може забирати із садочку, може із ним залишатися. Підтвердила, що позивач та відповідач разом не проживають. Пригадує, що був випадок, коли матір дитини, мала намір разом з нею забрати дитину із садочку, але так і не з`явилася. Випадків, за котрих би відповідач вчиняла необумовлені дії щодо дитини не було. Наразі син та внук проживають разом у квартирі по АДРЕСА_4 , вихованням останнього займається позивач.
З огляду на вищевикладене судом встановлено наступне.
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час котрого в них народився син ОСОБА_6 . Наразі шлюб між останніми розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова та такі не проживають разом. Місце проживання дитини ОСОБА_6 зареєстровано за місцем проживання батька ОСОБА_7 у АДРЕСА_4 до відкриття провадження у справі, що свідчить, про те, що подружжя на момент народження дитини визначили таке за взаємною згодою, оскільки інших даних, судом не встановлено.
Наразі, дитина ОСОБА_6 фактично проживає разом із батьком за вищевказаною адресою, що підтверджується даними органів опіки та піклуванням, показами свідків, поясненнями сторін у справі.
При цьому, суд приходить до переконання, що місце проживання дитини визначено за згодою батьків, оскільки інших доказів, котрі б вказували на передачу дитини батькові уповноваженими органами суду не надано.
Одночасно, береться до уваги та обставина, що мати наразі проживає за межами України, хоча доказів з даного приводу суду не надано, так само як не підтверджено, що остання може фактично проживати за місцем реєстрації.
При вирішенні вказано спору суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Як зазначалося вище, згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Гарантоване статтею55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Однак, як випливає з предмету спору, позивач звернувся до суду з вимогою про визначення місця проживання малолітнього, доводячи, що саме ним створено усі необхідні на належні умови проживання для дитини.
А тому з огляду на викладене, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, суд зобов`язаний вивчити усі умови котрі пропонуються сторонами як місце проживання дитини та вибрати таке, що буде спрямоване на забезпечення найкращих інтересів дитини, оскільки батьки мають рівні права з даного приводу.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Як випливає із постанови ВС у справі № 127/16211/23 від 10.07.2024 виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу.
Таким чином, суд бере до уваги, що наразі малолітня дитина за домовленістю батьків проживає з батьком, котрим створено належні умови для його проживання, виховання та розвитку, до цього органом опіки та піклування не вирішувалися спори з даного приводу. 
Крім того, важливою є позиція самої відповідачки, котра, повідомляла суд, про те, що не заперечує про проживання дитини з батьком, мала намір врегулювати порушений позивачем спір за участі судді, укладення мирової угоди, на що категорично відмовлявся позивач.
Одночасно, суд зважає на те, що відповідачем заперечувалися вимоги позивача про визначення місця проживання дитини з батьком не через незабезпечення ним неналежних, достатніх умов проживання дитини, а можливості виникнення в нього додаткових переваг визначати та погоджувати місце та час перебування дитини з нею. 
Таким чином, таку поведінку ОСОБА_8 суд оцінює не як намагання чинити перешкоди щодо прийняття рішення суду на користь позивача, а як спосіб забезпечити своє право матері на безперешкодне спілкування з дитиною, реалізації своїх прав по відношенню до останньої. 
З огляду на вищевикладене, та те, що дитина проживає з батьком, за місцем їх реєстрації, про що мати не заперечує, не створює жодних перешкод в цьому, не вимагає зміни його місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє їй бачитися з малолітнім, останньою не наведено жодних доказів, з приводу того, які умови проживання вона може забезпечити для дитини, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості в цій ситуації врахувати найкращі інтереси дитини з точки зору справедливості, розумності, та з дотримання моральних засад.
Беручи до уваги, що сторони, а саме батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 , які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким проживатиме їх неповнолітній син ОСОБА_3 , останній, як на момент пред`явлення позову так і судового розгляду проживав та проживає разом із батьком, за місцем їхньої реєстрації, відповідач не заперечує щодо такого визначення місця проживання дитини, позивач належними та достатніми доказами не доведено, що з матір`ю дитини не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними виник спір та порушуються інтереси дитини, а судом таких обставин в ході дослідження обставин справи не встановлено, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача у такій ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, що вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою, відтак суд приходить до переконання про відсутність підстав вважати, що права позивача чи дитини будь-яких чином порушуються, не визнаються чи оспорюються відповідачем, відтак у позові слід відмовити в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовити в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 квітня 2026 року.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуюча        Сабара Л. В.