Справа № 148/2987/25 
Провадження №2/148/318/26 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року Тульчинський районний суд Вінницької області 
в складі: судді Штифурко Л.А.
секретаря Лиженко Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та повернення коштів за послугу, яка не була надана,-
встановив:

В листопаді 2025 року адвокат Цієр Р. в інтересах ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним вище позовом. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 13.01.2024 ОСОБА_1 звернулася до відповідачки ОСОБА_2 з метою отримання інформації щодо можливості ведення сторінок у соціальній мережі Instagram. У ході спілкування відповідачка підтвердила, що надає відповідні послуги, повідомила орієнтовний перелік робіт, які може виконувати, вартість реклами та вартість місячного ведення сторінки. 
02.06.2025 ОСОБА_3 повторно звернулася до ОСОБА_2 з метою уточнення вартості послуг, адже планувала запускати онлайн-магазин товарів для манікюру в Німеччині. Після отримання відповіді позивачку влаштували запропоновані умови співпраці. Того ж дня між сторонами відбулася онлайн-зустріч через відеозв`язок у соціальній мережі Instagram, під час якої вони детально обговорили умови надання послуг.
За результатами домовленості позивачка здійснила оплату бронювання місця у розмірі 100 доларів США, що на момент листування складали 4164,53 грн., на особисту банківську карту відповідачки. Відповідачка повідомила, що розпочне виконання зобов`язань орієнтовно через півтора місяця. На той момент умови співпраці влаштовували обидві сторони.
03.06.2025 ОСОБА_3 написала відповідачці, що після консультації з податковим консультантом з`ясувала про неприбутковість ідеї з продажу товарів для манікюру.?У зв`язку з цим позивачка зазначила, що послуги з ведення сторінки наразі не є актуальними, проте висловила зацікавленість у проходженні навчання з SMM, яке надає ОСОБА_2 . 
Відповідачка запропонувала зарахувати раніше сплачені кошти в сумі 4 164, 53 грн. у рахунок оплати вартості навчання, повідомила наявні тарифи та умови оплати.
04.06.2025 позивачка обрала відповідний тариф навчання, повідомила, що внесе доплату у липні, а початок навчання планує на серпень. Відповідачка погодилася з такими умовами.
22.07.2025 позивачка повідомила відповідачці про прийняте остаточне рішення не проходити навчання, та у зв`язку з цим просила повернути сплачені кошти (бронювання місця) у сумі 4164,53 грн., оскільки фактичне надання послуг не розпочиналося, а жодного письмового договору між сторонами укладено не було. Жодної послуги позивачка від відповідачки не отримала.
У відповідь ОСОБА_2 зазначила, що не повертає завдаток, натомість запропонувала розбити оплату навчання на більшу кількість частин та наполягала на тому, щоб ОСОБА_3 все ж таки розпочала навчання.
Позивачка повторно наголосила, що остаточно відмовляється від участі у навчанні, просить повернути сплачені кошти, оскільки жодних послуг на той момент відповідачка не надала. 
До того ж, матеріали щодо послуг з ведення сторінки та навчання у форматі презентації, які надсилала відповідачка, не містилося жодної інформації про умови бронювання, відповідальності (неповерненця коштів) в разі відмови від договору якоїсь зі сторін, або будь-яких компенсаційних положень.
Після звернення позивачки до Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області із письмовою скаргою щодо порушення відповідачкою вимог податкового законодавства, оскільки грошові кошти в сумі 100 доларів США (еквівалент 4 164, 53 грн.) були перераховані не на офіційний рахунок ФОП Відповідача, а на її особисту банківську картку, відповідачка 13.10. 2025 без згоди ОСОБА_3 опублікувала у соціальній мережі Instagram допис принизливого характеру, у якому зазначила: "Мені прийшов лист з податкової, а я вже лечу в Бангкок. Повну крінж історію розказала в сторіс ... залишено на 24 години” та історії (Stories), в яких діючи умисно та з корисливих мотивів поширила ім`я, обличчя, фрагменти особистого листування та частину номера банківської картки позивачки. Зазначені матеріали були супроводжені принизливими та образливими коментарями, що спотворювали фактичні обставини конфлікту та створювали негативний образ ОСОБА_3 перед аудиторією ОСОБА_2 (на момент публікації допису кількість підписників відповідачки у соціальній мережі Instagram складала 4 тисячі 270 осіб), а також серед знайомих та підписників позивачки.
На переконання позивачки інформація та перекручені обставини справи були подані відповідачкою у спосіб, що принижує її честь та гідність. Крім того, на думку позивачки, відповідачка використала зазначені публікації у власних комерційних цілях - для привернення уваги до своєї діяльності, реклами власного навчального курсу та підвищення особистої репутації у сфері надання послуг із SMM, фактично використовуючи її ім`я, обличчя та приватну історію для просування власного бізнесу. 
Дії відповідачки призвели до сильного приниження честі та гідності позивачки, створили почуття тривоги та соціальної напруги, а також негативно вплинули на її особисту репутацію та діловий авторитет.
В зв`язку з чим позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму в розмірі 4164,53 грн. за послугу, яка не була надана; моральну шкоду, завдану неправомірними діями ОСОБА_2 , що виразилися у публікації особистих даних, фото та переписки ОСОБА_1 без її згоди, приниженні честі, гідності та ділової репутації у розмірі 70 000 грн.; зобов`язати ОСОБА_2 публічно вибачитися у своєму обліковому записі в соціальній мережі Instagram письмового повідомлення з вибаченнями або публікацію історії (Stories), у якому зазначити факт поширення недостовірної інформації та висловити вибачення за завдану моральну шкоду; стягнути судові витрати Також просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь судові витратизі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу.
08.12.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
05.01.2026, не погоджуючись із позовними вимогами, відповідачка подала відзив на позов (а.с. 67-70), основні доводи якого зводяться до наступного.
Відповідач є ментором і практиком з надання рекламних послуг у соціальних мережах, крім того займається консультуванням у формі курсів, де на оплатній основі ділиться власним досвідом у зазначеній сфері.
Так, позивач і відповідач є знайомими протягом тривалого часу. Упродовж 2024 - 2025 років позивачка неодноразово зверталася до відповідачки з питань просування комерційних сторінок у соціальних мережах, зокрема у соціальній мережі Instagram.
Зокрема, 02.06.2025 позивач в черговий раз звернулася до відповідача у письмовій формі, шляхом надсилання повідомлень у соціальній мережі Instagram, та зазначила, що має наміри відкрити онлайн магазин, у зв`язку з чим висловила зацікавленість у послугах, що надаються відповідачем у сфері реклами і просування онлайн сторінок у соціальних мережах.
Відповідач надіслала позивачу в електронній формі презентацію з детальною інформацією про свої послуги, в тому числі щодо умов їх надання і вартості.
Після ознайомлення позивач висловила свою згоду і зацікавленість у подальшій співпраці. Надіслала відповідачу завдаток у гривнях у сумі 4 164,53 грн., що є еквівалентом 100 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент платежу.
Крім того, під час розмови засобами відеозв`язку сторони узгодили порядок і строки надання послуг, а також необхідність внесення позивачкою завдатку, в рахунок часткової сплати послуг, які мали бути надані у майбутньому. Позивач була обізнана про те, що сума завдатку не підлягає поверненню в разі односторонньої відмови від подальшої співпраці.
Водночас, погодившись з такими умовами, позивач в подальшому відмовилася від послуг відповідача, що мотивувала комерційною неприбутковістю проєкту майбутнього онлайн магазину. Разом з тим, відповідач, враховуючи досягнуті домовленості з позивачем, фактично приступила до виконання договірних зобов`язань, оскільки запланувала у своєму робочому графіку виконання робіт на користь позивача, здійснила аналіз специфіки ринку товарів для манік`юру з метою визначення стратегії розвитку і просування у мережі Інтернет і соціальних мережах онлайн магазину позивача, розробила відповідну стратегію реклами магазину для успішних продажів і прибутковості проєкту.
В цей же час позивач висловила прохання відповідачу щодо можливості скористатися іншими послугами відповідача, зокрема щодо проходження авторського навчального курсу відповідача та зарахування раніше сплаченого завдатку в рахунок навчання.
Беручи до уваги особисте знайомство з позивачкою, відповідач погодилася, однак в погоджені строки позивач вкотре відмовилася від домовленостей досягнутих з відповідачем, натомість спочатку попросила повернути їй завдаток, а в подальшому - аванс за послуги, які нібито не були надані.
Натомість в черговий раз відповідач приступила до виконання договірних зобов`язань, оскільки відвела відповідний час у своєму робочому графіку задля забезпечення надання позивачу навчальних послуг, підготувала індивідуальні навчальні матеріали, здійснила підбірку успішних проєктів для демонстрації практичного досвіду тощо.
Вказане свідчить, що позивач чітко розуміла зміст і суть досягнутих з відповідачкою домовленостей і не могла помилятися щодо цільового призначення перерахованих нею коштів, а також правових наслідків відмови від подальшої співпраці з відповідачем.
Сторони фактично погодили всі істотні умови договору: предмет (послуги), ціна, порядок оплати, строки виконання робіт.
Відповідач не відмовлялася від виконання жодних зобов`язань на користь позивача, а навпаки висловила повну готовність їх виконати у повному обсязі.
Таким чином, на думку відповідачки, сплачена позивачкою грошова сума за своєю правовою природою є завдатком, а не авансом. Зазначена сума була передана відповідачу в рахунок майбутньої оплати погоджених між сторонами послуг, на підтвердження досягнення домовленостей щодо предмета, вартості, порядку та строків їх надання, а також з метою забезпечення виконання позивачкою взятих на себе зобов`язань.
Волевиявлення сторін щодо саме такого правового призначення коштів, на думку відповідачки, підтверджується сукупністю доказів, зокрема тривалими договірними відносинами між сторонами, попереднім узгодженням умов співпраці, фактичним приступленням відповідача до виконання зобов`язань, а також письмовими повідомленнями самої позивачки, в яких вона прямо визнає сплачену суму завдатком.
За таких обставин подальша зміна позиції позивачки та спроба перекваліфікації завдатку в аванс є проявом суперечливої та недобросовісної поведінки, що суперечить принципу добросовісності.
Звернувшись з вимогами про стягнення моральної шкоди позивач посилається на приниження відповідачем її честі і гідності, ділової репутації через публікацію у соціальній мережі Instagram допису, який на переконання ОСОБА_1 є образливим особисто для неї.
Такий допис дійсно містив текст спілкування позивача і відповідача, однак без визначення будь-яких даних, які могли б ідентифікувати позивача перед іншими особами, без зазначення прізвища. Фотографія, яка містилась це аватар із соціальної мережі, до якої є доступ у великого кола осіб. Крім того, він був незначного розміру, з якого визначити точно, що це фотографія саме позивачки взагалі неможливо. Всі висовлювання відповідачки у коментарях щодо сторієс є оціночними, а отже не є недостовірною інформацією. 
Посилаючись на відсутність протиправної поведінки, причинного зв`язку між опублікованим дописом і конкретними моральними стражданнями позивачки, а також відсутність доказів істотних заподіяних душевних переживань позивачці, відповідачка просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача на свою користь судові витрати на правничу допомогу у сумі 8000,00 грн.
12.01.2026 позивачкою подано відповідь на відзив, доводи якого стосуються розмежування завдатку та авансу і фактично є запереченнями проти відзиву на позов (а.с. 88-91).
23.02.2026 позовну заяву було залишено без руху після відкриття провадження у справі та надано позивачці строк для усунення недоліків, а саме доплати судового збору ще за одну вимогу майнового характеру та одну вимону немайнового характеру.
04.03.2026 після усунення позивачкою недоліків позовної заяви продовжено підготовче провадження у справі.
26.03.2026 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті 23.04.2026.
В судовому засіданні представник позивачки, адвокат Литвиненка В.А., позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Зазначила, що між сторонами склалися договірні відносини, однак до початку виконання зобовязань відповідачкою щодо надання послуг з навчання з SMM, позивачка відмовилась від них. Вважає, що оскільки відповідачкою жодним чином до позивачки у їх переписці не було доведено інформації про те, що попередня оплата (бронювання місця) є завдатком, як і порядок сплати такої, її повернення чи залишення в надавача послуг в разі відмови від зобовязання якоїсь зі сторін, то внесена позивачкою сума в розмірі 100 дол США, що еквівалентно 4 164,53 грн., є авансом та підлягає поверненню позивачці незалежно від того, яка сторона відмовилась від зобовязання, та від того, як сторонни називають ці кошти в листуванні. Моральна шкода, спричинена позивачці, полягає в тому, що виклавши особисту переписку в соціальній мережі Instagram, відповідачка принизила позивачку. Принизливими були її коментарі щодо самої ситуації такі, як (крінж, пробите дно), а недостовірною є інформація про те, що такі відносини тривали між ними вже два роки, що не відповідало дійсності. Просила позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідачки судові витрати.
Представник відповідачки, адвокат Кугутюк О.В. заперечив проти позову у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Вважає, що жодними належними доказами позовні вимоги не доведено. Не заперечує того факту, що сторони досягли домовленості щодо надання відповідачкою позивачці послуг щодо ведення сторінки в соціальній мережі Instagram. Про умови надання послуг сторонни також домовились в цій мережі в особистій переписці. Відповідачка надіслала позивачці в електронній формі презентацію навчання, після чого останньою внесено завдаток в розмірі 4 164,53 грн. Відповідачка приступила до виконання умов договору, забронювавши місце для позивачки, не беречу для навчання інших осіб та не відмовлялась від надання таких послуг, від них відмовилась саме відповідачка. Також відповідачка в телефонній розмові пояснила позивачці, що внесені кошти за бронювання місця є завдатком та поверненню в разі відмови від зобовязання не підлягають. Про це позивачці було достовірно відомо. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди вважає необгрунтованими, оскільки позивачем не доведено, яких саме моральних страждань вона зазнала та у звязку з чим. Оціночні судження, висловлені відповідачкою, не можуть бути розцінені як недостовірна інформацція, яка завдала моральних страждань. Просив в задоволенні позову відмовити та стягнути на користь відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн. 
Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено судом із представлених скріншотів соціальної мережі Instagram на сайті resisted – pig-747.notion.site відповідачкою розміщена по своїй суті рекламна пропозиція щодо надання певних послуг менторства, зокрема наставництва ведення соціальних мереж: (розпаковка особистості та експертності для комерції; створення маркетингової стратегії просування; створення візуальної концепції сторінки/stories; повна упаковка аканту; налагодження постигну; навчання SMM) – (а.с. 14-16).
Також з листування між сторонами в соціальній мережі Instagram, скріншоти якої додано позивачкою до позовної заяви, судом встановлено, що 02.06.2025 позивачка звернулася до відповідачки з проханням наступного змісту: «Я планую через два місяці запуск онлайн магазину товарів для манікюру в Німеччині. Хотіла б з тобою працювати. Мені потрібне ведення інстаграму німецькою та українською мовами. Скажи, який у тебе зараз прайс? (а.с. 17 – зв. бік – 18). На вказане прохання відповідачка надіслала позивачці в електронній формі інформацію під назвою «Пакети ведення соціальних мереж» (1) Notin (а.с. 18) та отримала відповідь позивачки: «Все підходить. Можемо сьогодні після 17.00 здзвонитись».
Відеорозмова через «зум», як слідує зі скріншотів сторінки соціальної мережі, відбулась між сторонами о 17:37 та 17:58 год. Після вказаної розмови відповідачка надіслала належний їй номер банківської карти, на яку позивачкою перераховано 4164,53 грн. (а.с. 18-19). Після отримання переказу, відповідачка надіслала позивачці повідомлення такого змісту: «Тоді починаємо за 1,5 місяці домовимось про розпаковку».
Перерахунок позивачкою ОСОБА_1 особистих коштів в сумі 4164,53 грн. через платіжну систему VISA одержувачу на платіжний інструмент 4441 – ХХХХ-ХХХХ-5554 підтверджується копією квитанції монобанку від 02.06.2025 року (а.с. 13).
Факт того, що дані кошти були перераховані саме відповідачці за послуги менторства не заперечено стороною відповідачки.
Також судом встановлено, що вже наступного дня, 03.06.2025, позивака повідомила відповідачку про те, що призупиняє роботу щодо свого проєкту. Водночас сторонни домовились про те, що позивачка візьме у відповідачки інший курс навчання по SMM. Відповідачка відразу надіслала їй програму такого навчання та повідомила: «Бронь, яку ти внесла, так само може входити в кошт навчання. Група починається 5 червня, а індивідуальне – обираємо дату за бажанням (а.с. 19- зв. бік).
04.06.2025 позивачка підтвердила, що хоче навчання «all inclusive», доплату зможе зробити в липні і розпочати навчання в серпні, на що теж отримала згоду відповідачки (а.с. 19 – зв. бік).
З подальшої переписки між сторонами суд установив, що 14.07.2025 відповідачка надіслала позивачці повідомлення наступного змісту: «… ти хотіла на навчання в серпні, а предоплату внести в липні. Скажи, в які дати тобі буде зручно, щоб я розпланувала».
21.07.2025 року позивачка надіслала відповідачці повідомлення про те, що точно для себе вирішила не йти в це навчання. Буде вдячна, якщо вона поверне завдаток. На що отримала відповідь від відповідачки: «Завдаток не повертається. У випадку наставництва предоплата бралась як підтвердження того, що за тобою закріплюється місце. Ти письмово підтвердила, що йдеш на навчання і це була плата за те, щоб твоє місце ніхто не забронював».
Подальше листування між сторонами зводиться до того, що на думку позивачки внесена нею за навчання сума на рахунок відповідачки є авансом, оскільки жодних письмових договорів між ними не було укладено, як і не було повідомлено про те, що дана сума не підлягає поверненню в разі відмови від навчання (а.с. 21-22), а відповідачка посилається на те, що вона вже вчинила дії для виконання договору, в тому числі забронювала місце, на яке нікого з інших клієнтів не змогла взяти.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, зокрема і щодо укладення Договору між сторонами, суд виходить із такого.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору невстановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1-2 ст. 640 ЦК України).
Відповідно до ч.1-2 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.
Згідно ч.1-2 ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
З аналізу викладеного, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
На підставі наведених норм права суд також зазначає, що договір між сторонами вважається укладеним тоді, коли одна сторона зробила іншій стороні пропозицію укласти договір (оферту), в якій виклала істотні умови договору, а інша сторона прийняла цю пропозицію (акцепт), зокрема вчинила певну дію (як от здійснила оплату), що свідчить про її повне і безумовне розуміння обумовлених істотних умов договору. Істотні умови договору можуть бути розміщені в мережі Інтернет, а договір може бути укладений, зокрема, за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, шляхом обміну повідомленнями.
Наведене узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у п. 29 постанови від 27 червня 2018 року у справі № 910/21462/17, та у п. 33 постанови від 17 грудня 2018 року в справі № 912/1883/17 згідно з якою «за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій».
Близька за змістом правова позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17.
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
З огляду на встановленні обставини, та законодавчі норми, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд доходить висновку, що відповідачка шляхом обміну письмовими повідомленнями із позивачкою у соціальні мережі «Instagram» повідомила останню про те, що може надати їй запитувану нею послугу, надіславши відповідну програму з навчання, повідомила про вартість послуги, можливість розділити оплату за послугу, зарахування попередньо внесених коштів як «бронь місця» у вартість навчання, приблизну дату початку надання послуг, а також те, що така послуга надаватиметься нею. Таким чином, відповідачка фактично здійснила пропозицію (оферту) позивачці. 
З тексту досліджених повідомлень між сторонами суд робить висновок, що позивачка розуміла зміст такої пропозиції відповідача, зокрема зміст та суть послуг, особи, яка буде їх надавати, їх вартість, початок навчання та тривалість.
Також з досліджених доказів вбачається, що позивачка не заперечувала проти таких умов, прийняла їх, зокрема шляхом визначення виду навчання, дати з якої хотіла б розпочати навчання, а також здійсненням часткової оплати.
Таким чином, з досліджених доказів суд доходить висновку, що між позивачкою та відповідачкою виникли договірні відносини і вчинений ними правочин шляхом обміну письмовими повідомленнями за своєю природою є договором надання послуг. Вказаного сторонами не заперечено та не спростовано. 
Оскільки обмін такими повідомленнями здійснювався у соціальній мережі «Instagram», який за своєю суттю є інформаційно-комунікаційною системою, суд констатує, що такий договір укладений у письмовій формі.
Вирішуючи питання про те, чи підлягає задоволенню вимога позивачки про стягнення на її корить сплачених відповідачці 4 164, 53 грн. за договором надання послуг, суд виходить із того, якою є правова природа даних коштів (чи є вони завдатком, на що посилається відповідачка, чи авансом, на чому наполягає сторона позивачки).
У зв`язку з цим суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Виходячи з аналізу вище вказаної норми закону, завдаток є одним із видів забезпечення зобов`язання.
За змістом статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.
На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, у разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі.
Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути. Тобто, аванс завжди підлягає поверненню покупцю, незалежно від того, з чиєї вини зірвалася угода. Аванс виникає за замовчуванням при будь-якій частковій оплаті. 
Крім того, виходячи зі змісту ст. 547 ЦК України, слід дійти висновку, що для правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання обов`язковою є письмова форма. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. 
Отже, для того, щоб певна грошова сума, передана боржником кредитору, стала повноцінним завдатком, а не просто авансом, сторони повинні укласти письмовий договір або зафіксувати це в офіційній публічній оферті. Інакше будь-які передані кошти за замовчуванням вважатимуться авансом.
Із наявних у справі доказів, які досліджені в ході судового розгляду, на переконання суду, жоден не свідчить про те, що сплачені позивачкою відповідачці кошти в розмірі 4 164, 53 грн. є завдатком. 
Так, письмовий договір щодо забезпечення зобов`язання завдатком між сторонами не укладався. Письмові повідомлення в електронній формі, якими сторони обмінялися, уклавши договір надання послуг, зокрема з боку відповідачки, не містять жодних умов, роз`яснень або попередження про те, що попередньо сплачені кошти є саме завдатком - відповідальністю за невиконання умов договору та не підлягають поверненню в разі відмови позивачки від договору. Навпаки, відповідачка в листуванні з позивачкою неодноразово зазначала, що сплачені кошти є оплатою за «бронювання місця» - передоплатою, зокрема підтвердженням цьому є повідомлення відповідачки такого змісту: «бронь, яку ти внесла, так само може входити в кошт навчання». Вказане формулювання прямо свідчить про можливість зарахування сплачених коштів у майбутню оплату послуг. 
Доводи представника відповідачки про те, що відповідачка в усній формі повідомила позивачку під час їхньої розмови по відеозв`язку про те, що «бронь» є завдатком і про те, що кошти поверненню не підлягають позивачці було достеменно відомо, оскільки вона є юристом, суд відхиляє з огляду на положення ст. 547 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми правочину щодо забезпечення зобов`язання.
Жодними іншими належними доказами стороною відповідачки не доведено іншого, а саме того, що за своєю природою сплачені позивачкою кошти є завдатком та не підлягають поверненню. 
Отже, суд доходить висновку, що грошова суму в розмірі 4 164, 53 грн, яка передана позивачкою на користь відповідачки як «бронь місця» є лише передоплатою в рахунок наступних платежів по договору надання послуг, а отже за своєю правовою природою відповідає авансу. 
Також суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідачки про те, що отримавши попередню оплату (бронь), відповідачка почала виконання договору, зокрема, як стверджував представник відповідачки провела аналіз специфіки ринку товарів для манікюру; визначила стратегію розвитку та просування онлайн-магазину позивача у мережі Інтернет та соціальних мережах; розробила рекламну стратегію.
Такі доводи повністю спростовуються письмовим повідомленням відповідачки, адресованим позивачці після сплати коштів (авансу) останньою та отримання підтвердження оплати, такого змісту: «Тоді починаємо за 1,5 місяці, ближче до цього часу я тобі напишу і домовимося про розпаковку».
Вказане свідчить про те, що послуга за договором позивачкою відповідачці надана не була та остання її не отримала, оскільки відмовилась від договору ще до початку надання послуги (навчання).
У звязку з викладеним суд доходить висновку, що позов в частині стягнення на користь позивачки 4164,53 грн. є обгрунтованим та підлягає задоволенню, осккільки за своєю природою є авансовим платежем.
Що ж стосується інших позовних вимог, зокрема про стягнення моральної шкоди, захисту честі та гідності, ділової репутації, то в цій частині позов задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Цивільно - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.
Слід зазначити, що застосування принципу презумпції моральної шкоди не випливає з чинного законодавства. Загальне правило про розподіл обов`язків доказування, встановлене ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на у своїх вимог та заперечень. Виходячи з цього, Позивач повинен довести факт спричинення йому Відповідачем моральної шкоди.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).
Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.
Вимогу про стягнення моральної шкоди із відповідачки позивачка пов`язує з неправомірними діями відповідачки, щодо виразились у публікації їхнього листування щодо укладення договору надання послуг в «stories» у соціальній мережі Instagram, публікації її фото, що призвело, на її думку, до приниженні честі, гідності та ділової репутації.
Надаючи оцінку таким доводам позивачки, суд виходить із досліджених доказів та зазначає таке.
Судом встановлено та відповідачкою не заперечено того факту, що після відмови позивачки від договору надання послуг та суперечкою, яка виникла між ними щодо повернення попередньо сплачених позивачкою коштів, відповідачка опублікувала в мережі Instagram їхнє листування та записала stories зі своїми коментарями.
Водночас, судом також встановлено із наявних у справі скріншотів stories в мережі Instagram, що такий допис відповідачки не містить посилань на сторінки позивача у соціальних мережах, не містить прізвища, імені, по-батькові, нікнейму або інших даних про особу позивачки. Зображення аватара позивачки у дописі в соціальній мережі Instagram є мініатюрним без можливості збільшення і відповідно перегляду фотозображення обличчя позивачки. Крім того доступ до аватару позивачки, який розміщений в соціальних мережах, має невизначене коло осіб. А тому твердження позивачки про використання його відповідачкою, як її фотографії з корисливих мотивів, на думку суду, є безпідставними. Всі коментарі відповідачки щодо ситуації є лише її оціночними судженнями - особистим баченням ситуації та ставленням до неї і не стосуються безпосередньо особи позивача.
За таких обставин суд доходить висновку, що поширена відповідачкою інформація не стосується конкретної фізичної особи - позивачки, а отже, не може бути розцінена як недостовірна інформація.
Оскільки третім особам неможливо ідентифікувати ОСОБА_1 , відсутні правові підстави вважати, що зазначений допис порушив її особисті немайнові права (честь, гідність чи ділову репутацію), про що йдеться в позові.
Позивачкою не обґрунтовано та належними доказами не доведено, що відповідачка, діючи умисно та з корисливих мотивів поширила недостовірну інформацію щодо неї, використала її ім`я, обличчя, принизила. Так само нею не доведено, яких саме моральних страждань вона зазнала у зв`язку з діями відповідачки, як саме це вплинуло на її честь, гідність, ділову репутацію, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди. Аргументи позову в цій частині базуються винятково на ствердженні заподіяння моральної шкоди без належного доказового обґрунтування її існування, протиправності дій відповідачки, причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на викладене суд доходить висновку про часткове задоволення позову.
Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі.
У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
За змістом ч.ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
Судом встановлено, що в даній справі позивачка ОСОБА_1 понесла витрати на правничу допомогу в розмірі 11100 грн., підтвердженням чому слугують ордер № 1050092 на надання правничої допомоги Кабалік В.С., виданий адвокатським обєднанням «Захист» від 25.11.2025 на підставі договору від 14.10.2025 (а.с. 43); свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Цієр Р.М.; ордер № 1664693 від 23.02.2026 на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом АО «Захист» Литвиненко В.А. (а.с. 94); акт виконаних робіт від 14.10.2025 року; платіжна інструкція від 13.10.2025 про сплату ОСОБА_1 ОСОБА_4 1100 грн. за послуги (а.с. 41) та платіжна інструкція від 14.10.2025 про сплату ОСОБА_1 на користь АО «Захист» 10 000 грн. (а.с. 40); 
Встановлено судом і те, що витрати у звязку з розглядом даної справи в суді понесла і відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується: ордером № 1256842 на надання правничої допомоги адвокатом Кугутюком О.В. ОСОБА_2 на підставі договору (а.с. 71); договором про надання правничої допомоги б/н від 24.12.2025, укладеним між ОСОБА_2 та адвокатом Кугутюком О.В. (а.с.72-73); квитанцією до прибуткового касового ордеру від 24.12.2025 про сплату ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 за договором 8000 грн. (а.с. 74- зв. бік).
Суд доходить висновку, що витрати, які понесли сторони у звязку з розглядом даної справи є обгрунтованими, їх розмір відповідає складності справи, її значенню для сторін, а також обсягам робіт, виконанних адвокатами за договорами.
Водночас, беручи до уваги ту обставину, що позов ОСОБА_6 задоволено частково, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, витрати на правничу допомогу слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню на користь позивачки, суд виходить із того, що ціна позову становить 74164,53 грн. – витрати на правничу допомогу, які понесла позивачка, - 11100 грн. Оскільки задоволено лише позовну вимогу в розмірі 4164,53 грн., то розмір витрат на правничу допомогу, які слід стягнути на користь позивачки в пропорційному співвідношенні до задоволених вимог буде становити 623,29 грн = (4164,53 х 11100 : 74164,53).
Що стосується витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь відповідачки з позивачки, то суд виходить із ціни позову в розмірі 74164,53 грн., розміру позовних вимог, в яких позивачці відмовлено, а саме 70 000 грн., та самих витрат на правничу допомогу, які понесла відповідачка у розмірі 8000 грн. Отже, розмір цих витрат буде становити 7550,77 грн. = (70000 х 8000 : 74164,53). 
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України суд вважає можливим зобовязати позивачку, на яку покладено більшу суму судових витрат з правничої допомоги, ніж на відповідачку, сплатити останній різницю цих сум, а саме 6927,48 грн.= (7550,77- 623,29).
З відповідачки на користь позивачки слід стягнути 1 211,20 грн. судового пропорційно до задоволеної вимоги про стягнення коштів в розмірі 4164,53 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 23, 205, 207, 547, 570, 571, 626, 638, 639, 641, 642, 638, 639, 641, 642, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 133, 137, 141, 223, 247, 263- 265 ЦПК України, суд

постановив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та повернення коштів за послугу, яка не була надана, – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , авансовий платіж в розмірі 4 164,53 грн. (чотири тисячі сто шістдесят чотири гривні пятдесят три копійки).
В решті позов залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211, 20 коп. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 6927, 48 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене в день його проголошення, або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення складено 12.06.2026.

Суддя Л.А. Штифурко