Справа № 127/529/26
Провадження № 22-ц/801/1215/2026
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року	Справа № 127/529/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України і Вінницької обласної прокуратури 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про стягнення нарахованих 3% річних і інфляційних втрат за простроченим грошовим зобов`язанням, 
Рішення ухвалила суддя Іщук Т. П.
Рішення ухвалено без повідомлення (виклику) осіб у м. Вінниця
Повний текст рішення складено 12 березня 2026 року,

Встановив:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вінницької обласної прокуратури і Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення 3 % річних і інфляційних втрат в загальному розмірі 294 026,89 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у справі № 127/1407/22 його позов до Вінницької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним його притягненням до кримінальної відповідальності, застосування відносно нього запобіжних заходів, у тому числі тримання під вартою, проведення за його участі слідчих дій, обмеження у його конституційних правах в сумі 7 020 000,00 грн., а також стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь у відшкодування витрат по оплаті за проведення судово-психологічної експертизи від 02 березня 2022 року в сумі 20 798,13 грн. 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року рішення суду скасоване в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди та в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування моральної шкоди 1 456 000,00 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року постанову Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року змінено, викладено резолютивну частину у такій редакції: стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1 456 000,00 грн. У решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року залишено без змін. 
За результатом розгляду справи судом видано виконавчі листи, які надійшли до Державної казначейської служби України 28 березня 2024 року. 
19 листопада 2025 року на рахунок позивача надійшли кошти у сумі 20 748,13 грн., що разом із комісією в сумі 50,00 грн. становить 20 798,13 грн., а 21 листопада 2025 року – кошти у сумі 1 455 950,00 грн, що разом із комісією у розмірі 50,00 грн становить 1 456 000,00 грн.
Проте, кошти за судовими рішеннями повинні були бути перераховані на його рахунок у тримісячний строк з дня надходження виконавчих листів до Державної казначейської служби України відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». 
Однак ці кошти були перераховані значно пізніше, а тому на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» він має право на компенсацію у розмірі 3 % річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
З огляду на викладені обставини та посилаючись на ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, а також на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21, позивач просив стягнути з державного бюджету України на його користь 61 839,03 грн. – 3% річних та 232 187,86 грн. – інфляційних витрат, загальна сума становить 294 026,89 грн, а також просив стягнути судові витрати.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 294 026,89 грн., з яких: 61 839,03 грн. – 3% річних та 232 187,86 грн. – інфляційних втрат.
Вирішено компенсувати судовий збір за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Державна казначейська служба України і Вінницька обласна прокуратура подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі відповідач Державна казначейська служба України, пославшись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення по справі та не застосування законодавства, яке поширюється на спірні правовідносини, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що видані судом 06 березня 2024 року виконавчі листи з виконання рішення суду, були подані позивачем на виконання до Казначейства 28 вересня 2024 року та зареєстровані ним за вхідним № В-11-1040. Отже, саме з 28 вересня 2024 року пакет документів у справі № 127/1407/22 обліковувався на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».
В оскаржуваному рішенні суд визначив період нарахування 3% річних і інфляційних втрат з 29 червня 2024 року по 18 листопада 2025 року та 20 листопада 2025 року, відповідно.
Перерахування коштів здійснено казначейством 18 листопада 2025 року у загальній сумі 1 456 000,00 грн. за виконавчими листами в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше. Тобто Казначейство у передбачений законодавством України спосіб, вжило всіх можливих заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа.
Спірні відносини виникли з підстав виконання Казначейством, як суб`єктом владних повноважень, судового рішення про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України (відшкодування шкоди державою).
З урахуванням положень статті 1 (частини 1 і 2) ЦК України відповідні правовідносини не регулюються цивільним законодавством, отже застосування до них будь-яких положень ЦК України є неможливим.
Суд помилково не взяв до уваги, що правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками, за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому – держава (бюджет), відрізняється, і застосування нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.
Казначейство звертає увагу апеляційного суду на те, що ані стаття 56 Конституції України, ані статті 1173, 1174 ЦК України, на підставі яких ухвалено судове рішення у справі № 127/529/26 не регламентують механізму виконання судових рішень, ухвалених на підставі цих норм. Виконання судових рішень про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої незаконними діями державних органів, здійснюється не на підставі Закону про гарантії, а згідно із нормами Порядку № 845, який прийнятий відповідно до пункту 9 розділу VІ Бюджетного кодексу України. Згідно з пунктом 3 цього Порядку № 845, рішення про стягнення коштів виконуються на підставі виконавчих документів у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Жодний акт законодавства, застосований до випадків виконання відповідної категорії рішень, не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. А отже, відсутні підстави вважати, що Казначейство або держава могли допустити прострочення виконання судового рішення про відшкодування шкоди на користь позивача.
Крім цього, Казначейство не має ані повноважень, ані законної можливості списати кошти з бюджету, що перевищували б обсяг бюджетних асигнувань, затверджених Верховною Радою України. Верховна Рада України не передбачала у попередні роки та не передбачила у 2026 році асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних після виконання рішення суду про відшкодування шкоди державою.
Законодавством України не передбачено стягнення з Державного бюджету України інфляційних втрат та трьох процентів річних, а також не визначено механізму такого списання. Бюджетні асигнування у Державному бюджеті на зазначену мету не встановлені.
Судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік (по стягненню інфляційних страт та трьох відсотків річних), не може бути виконане.
У відзиві на апеляційну скаргу, подану представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Комаром О. Г., зазначено, що обов`язок держави сплатити кошти, визначені судовим рішенням, є саме грошовим зобов`язанням; що суд першої інстанції в повній відповідності до вимог закону, підтвердив правильність періоду прострочення, зазначеного позивачем у позові, тому твердження відповідача про відсутність прострочення, є маніпулятивним; згідно практики ЄСПЛ державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання судового рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Вінницька обласна прокуратура в апеляційній скарзі оскаржує рішення суду в частині притягнення прокуратури як відповідача у спірних правовідносинах, вважаючи, що вона є неналежним відповідачем у справі, тому просить змінити рішення суду, відмовивши у позові до Вінницької обласної прокуратури.
В апеляційній скарзі вказала, що рішення про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства, які вживають заходів до виконання виконавчих документів та здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди.
Вінницька обласна прокуратура не має компетенції, встановленої законом, для виконання рішення про стягнення моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету, не несе відповідальності за його несвоєчасне виконання, отже, в силу ст. 170 ЦК України не може представляти державу у спірних правовідносинах та не є належним відповідачем у даній справі. Обґрунтування визначення Вінницької обласної прокуратури відповідачем за позовними вимогами у позові відсутнє, зміст позовних вимог до Вінницької обласної прокуратури позивачем не визначено, що додатково свідчить про безпідставність включення Вінницької обласної прокуратури до числа відповідачів у даному спорі.
Судом першої інстанції порушені норми процесуального права щодо визначення прокуратури відповідачем у справі, оскільки вона не є учасником спірних правовідносин, не наділена компетенцією щодо виконання судових рішень за рахунок коштів Державного бюджету, не несе відповідальності за їх несвоєчасне виконання. Органом, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах, відповідно до встановленої компетенції є Державна казначейська служба України.
У відзиві на апеляційну скаргу, подану представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Комаром О. Г., зазначено, що оскільки Вінницька обласна прокуратура не навела будь-яких доказів невідповідності оскаржуваного рішення критеріям законності, просить її відхилити.
У судовому засіданні прокурор Колівошко С. М. підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити. При вирішенні апеляційної скарги Державної казначейської служби України покладається на розсуд суду.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Комар О. Г. заперечив проти доводів обох апеляційних скарг, просить залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Представник відповідача Державної казначейської служби, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів обох апеляційних скарг, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга Вінницької обласної прокуратури до задоволення підлягає за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у справі № 127/1407/22, позов ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, роз`яснено ОСОБА_1 його право на звернення до суду в порядку передбаченому чинним законодавством України з окремим позовом щодо захисту його порушених трудових прав. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, застосування відносно нього запобіжних заходів, у тому числі тримання під вартою, проведення за його участі слідчих дій, обмеження у його конституційних правах – 7 020 000,00 грн. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат по оплаті за проведення судово-психологічної експертизи від 02 березня 2022 року в сумі 20 798,13 грн. У решті вимог відмовлено. Судовий збір компенсовано за рахунок держави.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Вінницької обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року скасоване в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди та в цій частині постановлено нове, а саме стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди 1 456 000,00 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Стягнуто з Державної казначейської служби України судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3860,00 грн. на користь держави. Судовий збір, сплачений Вінницькою обласною прокуратурою за подання апеляційної скарги в розмірі 14 747,50 грн. компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року постанову Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року змінено, викладено її резолютивну частину у такій редакції, а саме стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди 1 456 000,00 грн. В решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року залишено без змін.
06 березня 2024 року Вінницьким міським судом Вінницької області виписано і видано ОСОБА_1 два виконавчих листи про стягнення моральної шкоди в сумі 1 456 000,00 грн. та про стягнення коштів на відшкодування витрат по оплаті за проведення судово-психологічної експертизи в сумі 20 798,13 грн. (а. с. 73 і зворот).
22 березня 2024 року ОСОБА_1 склав заяву про надання реквізитів розрахункового рахунку, адресувавши її Державній казначейській службі України, до якої додав два виконавчих листи, копію паспорта і код стягувача ОСОБА_1 та просив кошти в розмірі: 20 798,13 грн. і 1 456 000,00 грн. перерахувати на рахунок зазначених ним реквізитів (а. с. 72).
Заява із додатками, у тому числі два виконавчих листи, надійшли до Державної казначейської служби України 28 березня 2024 року за вхідним номером В-11-1040, про що свідчить вхідний штамп із такою датою, проставленими Державною казначейською службою України (а. с. 72).
Вінницька обласна прокуратура 10 квітня 2024 року за вихідним № 21-100вих-24 надала на листа Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області інформацію про те, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 127/1407/22 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; касаційну скаргу Вінницької обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року змінено, викладено її резолютивну частину у такій редакції: «стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 456 000,00 грн. В решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року залишено без змін» (а. с. 70 зворот-71)
16 квітня 2024 року Головне управління державної казначейської служби України у Вінницькій області за вихідним № 04.2-17-08/3429 надіслало на адресу Державної казначейської служби України цей лист Вінницької обласної прокуратури, який отриманий Державною казначейською службою України 23 квітня 2024 року за вхідним № 08-35192 (а. с. 70).
19 листопада 2025 року на рахунок позивача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 надійшли кошти у сумі 20 748,13 грн., що разом із комісією становить 20 798,13 грн., а 21 листопада 2025 року надійшли кошти у сумі 1 455 950,00 грн., що разом із комісією у розмірі 50,00 грн. становить 1 456 000,00 грн. (безготівкове зарахування, Казначейство, коментар відправника 3504030;2800; стяг. заб.; зг.вд Вінниц.м.с. Вінниц.обл. по с.127/1407/22 від 06/03/2024 на кор. ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_2 , що підтверджується скріншотами екрану про надходження позивачу коштів (а. с. 10-11).
Ці обставини також підтверджуються платіжними інструкціями № 645548657 і № 645548661 від 18 листопада 2025 року (а. с. 84, 96).
З листа Державної казначейської служби України 5.06-06/28048 від 17 грудня 2025 року слідує, що у Казначействі за бюджетною програмою 3504030 з 23 квітня 2024 року перебували на обліку виконавчі листи Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/1407/22, що надійшли 28 березня 2024 року (вх. № В-11-1040), про стягнення на користь ОСОБА_1 1 456 000,00 грн. моральної шкоди та 20 798,13 грн. витрат на проведення судово-психологічної експертизи. У порядку черговості 19 листопада 2025 року Казначейством виконано зазначені виконавчі листи та згідно з платіжними інструкціями від 18 листопада 2025 року № 1497016 і № 1497013 кошти перераховано на банківський рахунок стягувача (а. с. 14).
01 квітня 2024 року, 05 квітня 2024 року, 14 травня 2024 року, 03 червня 2024 року, 04 червня 2024 року, 04 липня 2024 року, 01 серпня 2024 року, 11 вересня 2024 року, 16 вересня 2024 року, 09 жовтня 2024 року, 06 листопада 2024 року, 12 листопада 2024 року, 16 грудня 2024 року, 22 вересня 2025 року, 05 грудня 2024 року, 01 січня 2025 року, 29 січня 2025 року, 06 лютого 2025 року, 04 березня 2025 року, 01 квітня 2025 року, 30 квітня 2025 року, 04 травня 2025 року, 29 травня 2025 року, 02 червня 2025 року, 25 червня 2025 року, 01 липня 2025 року, 27 липня 2025 року, 01 серпня 2025 року, 20 серпня 2025 року, 01 вересня 2025 року, 01 жовтня 2025 року, Державна казначейська служба України зверталась до Міністерства фінансів України із листами, в яких повідомляла про необхідність збільшення бюджетних призначень Державній казначейській службі України для відшкодування шкоди і виконання судових рішень.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що внаслідок неналежного виконання державою рішення суду, яке набрало законної сили, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності, застосування відносно нього запобіжних заходів, у тому числі тримання під вартою, проведення за його участі слідчих дій, обмеження його у конституційних правах, позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно положень частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частини 2, 3, 5 статті 11 ЦК України).
Зобов`язання відповідача Державної казначейської служби України по стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди в сумі 1 456 000,00 грн., а також 20 798,13 грн. у відшкодування витрат по оплаті за проведення судово-психологічної експертизи, виникло на підставі постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року (сума 1 456 000,00 грн. – моральної шкоди) та на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року (відшкодування витрат по оплаті за проведення судово-психологічної експертизи і сумі 20 798,13 грн.), що набрали законної сили у відповідних частинах: 18 жовтня 2023 року та 31 січня 2023 року, відповідно, про виконання яких ОСОБА_1 звернувся до Державної казначейської служби України 28 березня 2024 року і яке виконано нею : 18 листопада 2024 року – по сумі 20 798,13 грн. та 20 листопада 2024 року по сумі 1 456 000,00 грн.
Відповідно до статті 1 Закону «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (Закон № 4901-VI), цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.
За змістом частини першої статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Згідно частини шостої статті 4 Закону № 4901-VІ  перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 4901-VI у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Таким чином, у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.
Як уже зазначено, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). 
Закон № 4901-VI не обмежує дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. 
Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.
Частиною першою статті 5 Закону України № 4901-VІ передбачено, що в разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. 
Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.
Згідно частини четвертої статті 3 Закону № 4901-VІ перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
З урахуванням таких вимог закону, прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу Державної казначейської служби України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу Державної казначейської служби України.
А отже, вимоги частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником, у тому числі державою, поширюється на випадки порушення визначеного судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу Державної казначейської служби України виконавчого документа і до дня повного виконання судового рішення.
Компенсація, яку стягнено із відповідача Державної казначейської служби оскаржуваним рішенням суду першої інстанції на користь ОСОБА_1 передбачена статтею 5 Закону № 4901-VI та статтею 625 ЦК України і її виплата обумовлюється фактом пропуску відповідачем Державною казначейською службою України тримісячного строку для виплати коштів відповідно до судового рішення, на виконання якого поширюються гарантії держави відповідно до статті 2 Закону № 4901-VI, а недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку належним чином виконати судове рішення, що набрало законної сили.
Наведеним спростовуються всі доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України, які є надуманими, безпідставними і вони не узгоджуються із зазначеними нормами матеріального права і які розцінюються судом як намір уникнення цивільної відповідальності за несвоєчасне виконання судового рішення, що набрало законної сили, у термін, що чітко визначений законом, та є обов`язковим до виконання.
Доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України про не порушення нею термінів виконання судового рішення, оскільки виконавчі листи надійшли до неї на виконання 28 вересня 2024 року і виконані 18 листопада 2024 року, тобто в межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VІ тримісячного терміну, шляхом перерахування на рахунок позивача ОСОБА_1 визначених судовими рішенням сум, розцінюються як такі, що не відповідають фактичним обставинам справи, є придуманими відповідачем та повністю спростовуються матеріалами справи, у тому числі наданою до відзиву на позовну заяву відповідачем Державною казначейською службою України заявою позивача від 22 березня 2024 року із додатками до неї, у тому числі двох виконавчих листи, які надійшли до Державної казначейської служби України 28 березня 2024 року за вхідним номером В-11-1040, про що свідчить вхідний штамп із такою датою, проставленими Державною казначейською службою України (а. с. 72).
Інші доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України спростовані викладеним у даній постанові.
За наведених обставин апеляційна скарга відповідача Державної казначейської служби України до задоволення не підлягає, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують, а рішення суду першої інстанції про задоволення заявлених позовних вимог до Державної казначейської служби України є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування.
Доводи апеляційної скарги відповідача Вінницької обласної прокуратури заслуговують на увагу, тому її вимоги підлягають до задоволення.
Так, згідно зазначених вимог Закону № 4901-VІ, викладених у частині першій статті 3 та в частинах першій і другій статті 5, виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів і саме на цей центральний орган виконавчої влади покладається законом обов`язок виконати рішення суду протягом трьох місяців з дня надходження судового рішення до цього центрального органу.
Таким чином боржником по виконанню судового рішення у справі № 127/1407/22 є Держава Україна, яка своїм законом поклала обов`язок виконати таке судове рішення саме на свій центральний орган виконавчої влади, яким реалізується державна політика у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто фактичним виконавцем судового рішення є Державна казначейська служба України, яка при виконанні судового рішення допустила порушення визначеного Законом № 4901-VІ тримісячного терміну, за яке цим же Законом та статтею 625 ЦК України передбачена цивільна відповідальність боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання.
Оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання допустив відповідач Державна казначейська служба України, тому саме вона має нести за це відповідальність.
Відповідач у даній справі – Вінницька обласна прокуратура не виконувала судові рішення у справі № 127/1407/22, оскільки не наділена законом такою компетенцію по їх виконанню, а тому не може нести відповідальності за їх несвоєчасне виконання.
За таких обставин апеляційна скарга відповідача Вінницької обласної прокуратури підлягає до задоволення, а оскаржуване нею судове рішення в частині задоволених позовних вимог до неї підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог до відповідача Вінницької обласної прокуратури.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2026 року в частині задоволення позовних вимог до Вінницької обласної прокуратури скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про стягнення нарахованих 3 % річних і інфляційних втрат за простроченим грошовим зобов`язанням.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник  	

Повне судове рішення складено 11 червня 2026 року