ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року
м. Київ
справа № 585/4247/23
провадження № 61-9807св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Роменської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Менько Дмитро Дмитрович, на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2024 року у складі судді Цвєлодуб Г. О. та постанову Сумського апеляційного суду від 01 липня 2025 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Філонової Ю. О., Собини О. І., і виходив з такого.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Роменської міської ради, про зміну місця проживання малолітньої дитини.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що з 10 вересня 2005 року по 25 січня 2021 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з 
ОСОБА_2 . Під час перебування у шлюбі у них народилися діти: 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
3. Посилався на те, що з 13 квітня 2020 року він з ОСОБА_2 проживає окремо, подружніх відносин вони не підтримують і з цього ж часу діти постійно проживають з ним, перебувають на його повному утриманні, проживати з матір`ю, яка мешкає у своїх батьків, не бажають.
4. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області 
від 22 лютого 2021 року у справі № 585/2120/20, яке набрало законної сили 
23 червня 2021 року, визначено місце проживання малолітнього 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_5 за місцем її проживання. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визначення місця проживання з нею малолітньої 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено. 
5. Рішенням Роменського міськрайонного суду від 27 грудня 2022 року у справі № 585/2903/21 відібрано у нього дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернуто дитину матері ОСОБА_6 . Зазначене рішення суду набрало законної сили 13 квітня 2023 року, однак не виконано, оскільки син сторін ОСОБА_7 , який з часу народження постійно проживав та проживає у належному батькові будинку за адресою: АДРЕСА_1 , категорично відмовляється змінити стале місце проживання з ним на проживання разом із матір'ю. Зазначене підтверджується актами державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення державної виконавчої служби у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року, 
17 лютого 2023 року, 06 вересня 2023 року, 06 жовтня 2023 року, з яких вбачається, що він надавав доступ до дитини, якій було роз`яснено, що згідно з рішенням суду він має проживати з матір`ю. 
6. Акцентує увагу на тому, що він не має права примушувати сина до спілкування з одним з батьків чи до проживання з ним. Він добросовісно виконує батьківські обов`язки, створив спокійні та стійкі умови для проживання своїх дітей, які проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, забезпечив усім необхідним. Зазначав, що він є приватним підприємцем, отримує достатній дохід для утримання дітей. 
7. Вказував, що неодноразові спроби матері за участю державних виконавців відібрати у нього сина ОСОБА_7 вкрай негативно впливають на психоемоційний стан дитини, оскільки зміна сталої обстановки не відповідає його інтересам, може призвести до втрати його зв`язків із сім`єю, до позбавлення права дитини в подальшому залишатись у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.
8. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: змінити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке визначене рішенням суду, визначивши місце проживання дитини разом з ним.
Стислий виклад позиції відповідача
9.  ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог 
ОСОБА_1 , посилаючись на їх безпідставність. Зазначала, що позивач не виконує ні рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області 
від 27 грудня 2022 року у справі № 585/2903/21, яке набрало законної сили 
13 квітня 2023 року, ні жодних рекомендацій щодо порядку його виконання, ігнорує вимоги закону і обов`язковість рішення суду.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
10. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області 
від 16 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
11. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що пред'явлення позивачем нового позову про визначення місця проживання сина після вирішення у судовому порядку такого спору та невиконання відповідного судового рішення є порушенням принципу юридичної визначеності. Замість виконання судового рішення, яким визначено місце проживання малолітнього сина сторін з матір`ю, відібрання дитини та передачі дитини матері, за наявності незавершеного виконавчого провадження, процедур виконання попереднього судового рішення, звернувся з новим позовом, фактичною метою якого є перегляд попереднього судового рішення.
Основний зміст та мотиви судового рішення апеляційного суду
12. Постановою Сумського апеляційного суду від 01 липня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діяв адвокат Менько Д. Д., залишено без задоволення, рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2024 року залишено без змін.
13. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог 
ОСОБА_1 . Зазначено, що  ОСОБА_1 не вжив і не вживає жодних заходів, направлених на виконання попередніх судових рішень щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_7 , ухвалених з урахуванням найкращих інтересів дитини, хоча має таку можливість, враховуючи його психологічний вплив на сина, тим самим штучно створює умови для нового спору щодо визначення місця проживання сина. Суд не має права узаконювати такі дії позивача, ухвалюючи рішення про задоволення його вимог. Саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, а суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та в сукупності.
Узагальнені доводи касаційної скарги
14. 29 липня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Менько Д. Д., через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 01 липня 2025 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
15. Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 29 серпня 2018 року в справі № 381/68/16-ц, від 07 серпня 2019 року в справі № 635/382/17-ц, від 15 січня 2020 року в справі № 148/1555/17, від 19 лютого 
2020 року в справі № 235/139/16-ц, від 10 вересня 2020 року в справі № 824/308/20-а, від 15 жовтня 2020 року в справі № 607/425/16-ц, від 20 жовтня 2020 року в справі № 333/1013/17, від 08 липня 2021 року в справі № 640/11833/19, від 20 вересня 2021 року в справі № 350/1696/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).
16. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що справа, яка переглядається у касаційному порядку, стосувалася саме зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке визначене рішенням суду, з метою захисту інтересів дитини.
17. Зазначає, що суди попередніх інстанцій, посилаючись на невиконані судові рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю та відібрання дитини від батька, не врахували, що вони не можуть бути виконані, оскільки дитина категорично відмовляється проживати з матір'ю. Вважає, що суди не надали переваги найкращим інтересам дитини, які переважають над інтересами батьків, та ухвалили оскаржувані рішення всупереч думки дитини.
18. Акцентує увагу на тому, що примушування дитини до спілкування з одним із батьків, чи до проживання з ним є неприпустимим ОСОБА_2 не надала жодного доказу на підтвердження того, що він чинить їй перешкоди в спілкуванні з сином, що вона у будь-який спосіб намагалась відновити емоційні зв`язки з дитиною, а він чинив у цьому перешкоди. Більше того, відповідачка категорично відмовлялась від судових та позасудових процедур медіації, на які він погоджувався з метою відновлення емоційних зв`язків між матір'ю та сином.
19. Крім того посилається на неврахування судами попередніх інстанцій, що умовами затвердженої ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 травня 2024 року в цивільній справі № 585/3877/23 мирової угоди, укладеної між ним та ОСОБА_2 , саме він, як батько дітей, зобов`язався самостійно забезпечувати утримання та виховання дітей, у тому числі утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років, якщо повнолітні дочка, син продовжуватимуть навчання, на що мати дітей погодилась.
20. Зазначає, що з квітня 2020 року малолітній ОСОБА_4 проживає разом з ним. Відповідачка не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості у його подальшій долі, не цікавиться успіхами в школі, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. На цей час малолітній ОСОБА_4 є учнем четвертого класу, має багато друзів серед однолітків та однокласників, проте він не проявляє жодного бажання спілкуватися з матір`ю. Разом з тим він, як батько, має змогу забезпечити сина всім необхідним, слідкує за станом його здоров`я, розвитком, виховує та піклується про нього, у нього з сином чудовий психологічний контакт, прив`язаність один до одного, а ОСОБА_8 відмовилась від участі в утриманні сина за умовами мирової угоди, затвердженої ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 травня 2024 року в цивільній справі № 585/3877/23. Водночас наміру перешкоджати відповідачці у здійсненні її прав та обов`язків щодо дитини він не має, проте вона не бажає брати участь у вихованні дитини.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
21. Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 585/4247/23, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
22. 08 вересня 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи № 585/4247/23.
23. Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2025 року було повернуто без розгляду відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 .
24. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 травня 2026 року, у зв'язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю., справу передано судді-доповідачеві.
25. Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Продовжено до 04 жовтня 2025 року ОСОБА_2 строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Менько Д. Д., на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 
2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 01 липня 2025 року.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
26. Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтований посиланням на те, що суди попередніх інстанцій правильно встановили, що ОСОБА_1 не вжив жодних заходів, направлених на виконання попередніх судових рішень щодо визначення місця проживання малолітнього сина 
ОСОБА_9 , хоча має таку можливість, враховуючи його психологічний вплив на сина, тим самим штучно створює умови для нового спору щодо визначення місця проживання сина.
27. Акцентує увагу на необґрунтованості доводів скарги щодо належного виконання ним своїх батьківських обов'язків. Сім'я проживає у тимчасовій будівлі не пристосованій для проживання, проєкт на будівництво не розроблявся, будівля не відповідає жодним санітарним і будівельним нормам, в експлутацію не приймалася. Більш того, позивач офіційно не працює, не зареєстрований як підприємець та не займається господарською діяльністю на присадибній ділянці.
28. Посилається на те, що позивач з особливим цинізмом і жорстокістю примушує і залякує їхніх дітей з метою розірвати будь-які стосунки з нею, створив у їхній свідомості негативний ворожий образ матері.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області 
від 22 лютого 2021 року у справі № 585/2120/20, яке набрало законної сили 
23 червня 2021 року, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_5 за місцем її проживання.
30. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2022 року у справі № 585/2903/21 ухвалено відібрати у ОСОБА_1 дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернути дитину матері ОСОБА_6 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 24 000,00 грн, рішення суду в частині відібрання дитини і повернення її матері допущено до негайного виконання.
31. Зазначене рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2022 року у справі № 585/2903/21, набрало законної сили 13 квітня 
2023 року.
32. Постановою заступника начальника Роменського ВДВС у Роменському району від 04 січня 2023 року відкрито виконавче провадження № 70651819 щодо виконання виконавчого листа № 2/585/58/22, виданого 27 грудня 2022 року.
33. Згідно з актами державного виконавця від 20 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року, 17 лютого 2023 року, 06 вересня 2023 року, 06 жовтня 2023 року передати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матері ОСОБА_6 не вдалось.
34. Висновком орган опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради № 2.1-23/2168 від 19 червня 2024 року рекомендовано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вирішувати спір про місце проживання малолітнього 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в судовому порядку.
Позиція Верховного Суду
35. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
36. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
37. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
38. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
39. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
40. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
41. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
42. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
43. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
44. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
45. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
46. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
47. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
48. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
49. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
50. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
51. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
52. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
53. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
54. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
55. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
56. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
57. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
58. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
59. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
60. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17).
61. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
62. Верховний Суд також зауважував, що в разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, або коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке не виконане як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну місця проживання дитини (постанови Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 607/425/16-ц, від 25 вересня 2024 року).
63. Батьки мають співпрацювати у забезпеченні належного контакту між кожним з них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу. При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини, зокрема спільної батьківської опіки, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, 
від 04 жовтня 2023 року в справі № 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20, від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19).
64. Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами справи існує спір щодо їх участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій неодноразово був предметом розгляду у судах.
65. Так, рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області 
від 22 лютого 2021 року у справі № 585/2120/20, яке набрало законної сили 
23 червня 2021 року, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_5 за місцем її проживання. А рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2022 року у справі 
№ 585/2903/21, яке набрало законної сили 13 квітня 2023 року, ухвалено відібрати у ОСОБА_1 дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернути дитину матері ОСОБА_6 .
66. При розгляді вказаних справ судами встановлено, що проживання сина з матір`ю буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному, так і фізичному. Поведінка відповідача ОСОБА_1 під час розгляду справи по відношенню до матері дітей та її батьків, сформувала у суду переконання, що своєю поведінкою відповідач формує у сина негативне враження про матір, як такої, що хоче завдати шкоди відповідачу. Це, в свою чергу, не може не позначитись на сприйнятті сином світу в цілому та на формуванні його особистості. Таку поведінку батька суд не може визнати прийнятною та такою, що покликана захистити інтереси сина. Судом було з'ясовано думку малолітнього ОСОБА_9 , який пояснив, що бажає жити в будинку де він живе зараз з батьком, але щоб і мама жила з ними разом. Також судом ураховано висновок органу опіки та піклування, що був наданий на пропозицію апеляційного суду, згідно з яким визначено доцільним проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме з матір`ю ОСОБА_10 .
67. Рішення суду про відібрання дитини від батька мотивовано протиправними діями відповідача, які виразились в умисному тривалому невиконанні судового рішення щодо визначення місця проживання сина з матір`ю, незважаючи на неодноразові намагання останньої у законний спосіб забрати сина на проживання до себе
68. Звертаючись до суду у жовтні 2023 року з позовом про зміну місця проживання, ОСОБА_1 посилався на необхідність урахування інтересів сина, який не хоче проживати разом з матір'ю, що, на його думку, є достатньою підставою для зміни визначеного місця його проживання дитини на підставі рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року у справі № 585/2120/20.
69. Відповідачка заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на цілеспрямоване невиконання ОСОБА_1 судового рішення, яке набрало законної сили, невиконання жодних рекомендацій державного виконавця та психолога, ненадання їй можливості бачитися із сином.
70. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради у висновку від 19 червня 2024 року № 2.1-23/2168 зазначав, що ОСОБА_1 рішення суду про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_9 з матір'ю ОСОБА_10 не виконав та не передав ОСОБА_2 сина. Крім того, проведені державним виконавцем дії 20 січня 2023 року, 
02 лютого 2023 року, 17 лютого 2023 року, 06 вересня 2023 року, 06 жовтня
2023 року, 05 березня 2024 року щодо виконання судового рішення про відібрання дитини теж не дали результату. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, на яку були запрошені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вивчивши надані документи та заслухавши думку дитини і батьків, члени комісії не дійшли згоди щодо зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_9 .
71. Встановивши, що судове рішення про відібрання дитини та передачу дитини матері перебуває на стадії виконання, а ОСОБА_1 не вжив і не вживає жодних заходів направлених на виконання двох попередніх судових рішень щодо батьківської опіки над сином, хоча має таку можливість, враховуючи його негативний психологічний вплив на сина у контексті стосунків та контакту з матір`ю, суди попередніх інстанцій дійшли достатньо обґрунтованого висновку про відсутність на час розгляду справи підстав для зміни визначеного судом місця проживання малолітнього ОСОБА_9 .
72. Колегія суддів також звертає увагу на те, що згідно з відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень, державний виконавець при виконанні судового рішення про відібрання дитини та передачі дитини матері здійснював відповідні виходи за місцем проживання дитини, залучає дитячого психолога, орган опіки та піклування, органи поліції, звертається до суду із поданнями про встановлення порядку виконання судового рішення, а також здійснює спонукальні дії щодо батька дитини з метою виконання судового рішення, у тому числі шляхом направлення повідомлення про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за статтею 382 Кримінального кодексу України. Зазначене свідчить про наявність перешкод у виконанні судового рішення, яке набрало законної сили, а не зміну сімейних чи інших обставин, які могли б бути підставою для зміни визначеного судом місця проживання дитини.
73. Встановлені судами попередніх інстанцій обставини не свідчать про наявність істотних змін обставин, які були предметом оцінки при ухваленні судових рішень щодо батьківської опіки над малолітнім ОСОБА_11 .
74.  Колегія суддів наголошує, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
75. Батьки уповноважені спільно приймати рішення щодо основних питань, пов`язаних з вихованням і розвитком дитини. Батько не має право одноособово приймати рішення з таких питань, ігноруючи позицію матері.
76. Верховний Суд наголошує, що проживання дитини з одним із батьків не повинно негативно впливати на його взаємовідносини з іншим, на його участь у вихованні дитини, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом.
77. Разом з цим, колегія суддів Верховного Суду підкреслює необхідність усвідомлення батьками потреби у вирішенні конфлікту в інтересах дитини, налагодження батьками співпраці з метою забезпечення належного контакту кожного з них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу, а також недопустимість створення з боку батька будь-яких обмежень контактів дитини із матір`ю, та його обов`язку забезпечити 
ОСОБА_2 безперешкодне спілкування з малолітнім сином. В інтересах дитини є створення батьком сприятливих умов для спілкування сина з матір`ю, до якої немає суттєвих зауважень щодо здійснення батьківських прав.
78. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
79. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, та надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам у їх сукупності, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
80. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів.
81. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
82. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
83. Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
84. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі 
№ 910/8115/19(910/13492/21)).
85. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
86. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
87. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Менько Д. Д.,які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Менько Дмитро Дмитрович, залишити без задоволення.
2. Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 01 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович