ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 червня 2026 року
м. Київ
справа № 490/923/15-к
провадження № 51-2771 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
засудженого ОСОБА_6 , 
захисника ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12014150000000300 від 30 вересня 2014 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_6 .
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 

Також цим вироком задоволено частково цивільні позови:
- потерпілої ОСОБА_8 і стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 19 800 грн витрат на поховання та 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди; 
- ОСОБА_9 в інтересах потерпілої ОСОБА_10 й стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, з огляду на таке.
Як установив суд, 30 вересня 2014 року близько 07:30 ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ГАЗ-2752 д. н. з НОМЕР_1 (далі - ГАЗ), рухався по просп. Центральному (Леніна) з боку вул. 3-ї Слобідської (Дзержинського) у напрямку вул. Садової в крайній лівій смузі руху транспортних засобів.
Тим часом перед нерегульованим пішохідним переходом, розташованим по ходу руху автомобіля ГАЗ в районі будинку № 120 на просп. Центральному в м. Миколаєві, у другій смузі для руху транспортних засобів зупинився автомобіль, надаючи перевагу у русі пішоходам.
Нехтуючи тим, що той автомобіль не продовжив руху, ОСОБА_6 , усупереч вимогам п. 18.4 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), не зменшив швидкості руху автомобіля ГАЗ і не вжив заходів для його зупинки.
Унаслідок цього ОСОБА_6 допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які перетинали проїзну частину просп. Центрального в межах пішохідного переходу зліва направо за напрямком руху його автомобіля. Ці пішоходи могли бути виявленими ОСОБА_6 лише в момент, коли той уже не мав технічної можливості уникнути зіткнення.
Внаслідок наїзду ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, від яких настала її смерть, а ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, які належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 змінено в частині призначеного покарання, на підставі ч. 5 ст. 74, п. 4 ч. 1 ст. 49 КК звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, у зв`язку із закінченням строків давності. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог захисник з підстав, детально викладених у касаційній скарзі, зазначає, що суд першої інстанції:
- оцінив зібрані докази без додержання вимог ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК);
- порушив ст. 17 КПК та таку загальну засаду кримінального провадження як змагальність сторін; 
- не навів у вироку об`єктивних обставин справи й переконливих мотивів, з яких відкинув докази сторони захисту, зокрема показання ОСОБА_6 і висновок комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи про відсутність в його діях причинного зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), натомість послався на сумнівні показання свідка ОСОБА_13 і похідний від них висновок автотехнічної експертизи № 1319, оскільки інші докази, зібрані в кримінальному провадженні, момент виникнення небезпеки за п. 18.4 ПДР не встановлюють, 
а суд апеляційної інстанції: 
- був упередженим;
- не здійснив належної перевірки доводів апеляційної скарги захисника; 
- усупереч статтям 22, 23, 94, 95, 404, 412 КПК, відмовив стороні захисту в повторному дослідженні доказів; 
- фактично продублював вирок місцевого суду. 
Так, захисник, наводячи детальні доводи щодо:
1) показань свідка ОСОБА_13 , зокрема, посилається на те, що: 
- єдиним джерелом формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, згідно з яким ОСОБА_6 , порушуючи п. 18.4 ПДР, знехтував тим, що автомобіль, який надавав перевагу в русі пішоходам, не продовжив руху, можуть бути лише показання свідка ОСОБА_13 , однак суди попередніх інстанцій залишили поза увагою аргументи сторони захисту щодо обґрунтованого сумніву в належності та достовірності показань цього свідка; 
- у протоколі огляду місця події відсутня інформація про свідка ОСОБА_13 як очевидця події, а за матеріалами досудового розслідування цей свідок з`явився після отримання слідчим пояснень ОСОБА_6 та їх розголошення, що призвело до видалення дерев перед нерегульованим пішохідним переходом, які обмежували оглядовість, а також до відмови слідчого в проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 ; 
- під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_13 вказав, що в момент виходу пішоходів на дорогу перебував у крайній правій смузі, а не в середній, як пояснював цей свідок під час повторного допиту в суді першої інстанції. 
Також у цій частині захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції: 
- незважаючи на наведене вище, вказав, що протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 визнаний місцевим судом недопустимим доказом, у зв`язку з чим суд першої інстанції зробив аналіз й оцінку його показань, наданих саме під час судового розгляду, а підстави вважати такі показання неправдивими відсутні, однак, як зазначає захисник, докази, які відповідно до правил допустимості не можуть бути допущені для доведення винуватості, можуть використовуватися для спростування версії сторони обвинувачення;
- у зв`язку з відмовою в задоволенні клопотання сторони захисту щодо повторного дослідження доказів не звернув уваги та не надав чітких відповідей на зазначені в апеляційній скарзі очевидні розбіжності в показаннях цього свідка про місцеперебування потерпілих перед виходом на нерегульований пішохідний перехід, а також щодо часу зупинки транспортного засобу в середній смузі, 
водночас: 
- наведені в ухвалі цього суду показання свідка ОСОБА_13 спростовуються показаннями ОСОБА_6 ; 
- показання свідка ОСОБА_13 під час досудового розслідування щодо їх спроможності з технічної точки зору експертним шляхом, зокрема автотехнічною експертизою № 1319, не перевірялися; 
2) поданого стороною захисту висновку експерта від 28 березня 2016 року № 1675, серед іншого, вказує, що:
- суд першої інстанції незаконно визнав недопустимим цей доказ, що позбавило сторону захисту допустимого доказу щодо хибності показань свідка ОСОБА_13 ;
- твердженням цього висновку про те, що вказана свідком відстань від лінії руху пішоходів не відповідає зазначеному ним часу руху автомобіля до наїзду, спростовуються показання свідка ОСОБА_13 ; 
- суд апеляційної інстанції залишив без уваги клопотання сторони захисту про повторне дослідження цього доказу; 
3) висновку комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи від 29 серпня 2023 року № 33600/33601/19-52/336-02/19-35, у тому числі, звертає увагу на таке:
- згідно з цим висновком водій автомобіля ГАЗ ОСОБА_6 виявив, зокрема, автомобіль, що стояв попереду в другій смузі руху та зрушив з місця (через те, що пішохід, який рухався справа наліво, звільнив йому смугу руху), а з моменту виникнення небезпеки для його руху до моменту наїздів на пішоходів міг лише привести гальмівну систему в дію, але міг не мати практичної можливості розпочати безпосереднє гальмування керованого ним транспортного засобу; 
- саме цей висновок експертизи вплинув на виключення з обвинувачення п. 18.1 ПДР;
- в ухвалі суду апеляційної інстанції зазначено, що місцевий суд обґрунтовано визнав цей висновок експертизи належним та допустимим доказом.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні:
- захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити; 
- прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржуване судове рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412?414 КПК.
Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
Таким чином, Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.
З огляду на зазначене вище не є предметом перегляду в касаційному провадженні доводи касаційної скарги захисника, які стосуються надання ним власної оцінки доказам, неповноти судового розгляду і невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема про те, що: 
- суд першої інстанції послався на сумнівні показання свідка ОСОБА_13 та похідний від них висновок автотехнічної експертизи № 1319;
- під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_13 вказав, що в момент виходу пішоходів на дорогу перебував на відстані 2,4 м від правого її краю за напрямком руху транспорту, тобто в крайній правій смузі, а не в середній, як пояснював цей свідок під час повторного допиту в суді першої інстанції, що ставить під сумнів достовірність його показань;
- суд апеляційної інстанції, незважаючи на наведене вище, вказав, що протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 визнаний місцевим судом недопустимим доказом, у зв`язку із чим суд першої інстанції зробив аналіз та оцінку його показань, наданих саме під час судового розгляду, а підстави вважати такі показання неправдивими відсутні; 
- наведені в ухвалі суду апеляційної інстанції показання свідка ОСОБА_13 згідно з якими автомобіль, який стояв перед пішохідним переходом, продовжив стояти, а тим часом жінка з дитиною почали переходити проїзну частину, спростовуються показаннями ОСОБА_6 , які є самостійним джерелом доказів, згідно з якими потерпілі вибігали на дорогу коли автомобіль в середній смузі вже поїхав, а на пішохідному переході вже не було пішоходів; 
- твердженням висновку експерта від 28 березня 2016 року № 1675 про те, що вказана свідком відстань від лінії руху пішоходів не відповідає зазначеному ним часу руху автомобіля до наїзду, спростовуються наведені вище показання свідка ОСОБА_13 .
Щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК 
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПКпередбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Наведені норми закону вимагають від суду здійснити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності всіх зібраних у справі доказів, зіставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу всіх досліджених доказів.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі доказів, досліджених і перевірених під час судового розгляду й оцінених відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Так, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 30 вересня 2014 року він з допустимою швидкістю рухався на автомобілі ГАЗ. Заздалегідь він побачив, що по розташованому в районі будинку № 120 на просп. Центральному в м. Миколаєві пішохідному переходу в обидва боки проїзну частину перетинають пішоходи, через що у другій смузі зупинився інший транспортний засіб, у зв`язку із чим він перестроївся в третю смугу руху транспортних засобів. Наближаючись до пішохідного переходу, він побачив, що пішохід, який рухався за напрямком його руху зліва направо, звільнив його смугу руху, тож небезпеки для нього не створював. Що ж стосується пішохода, який рухався за напрямком його руху справа наліво, то він уже звільнив другу смугу руху та перебував на третій, через що автомобіль, що стояв попереду, рушив з місця. Тоді він подав звуковий сигнал, а пішохід прискорив хід і перетнув проїзну частину. Оскільки за таких умов небезпека для нього не створювалася, він продовжив рух. Але коли від його автомобіля до пішохідного переходу лишилося близько 5 м, раптом на дорогу «вибігла» ОСОБА_11 з малолітньою ОСОБА_10 та почали рух зліва направо за напрямком його руху. Він почав повертати ліворуч та вжив заходів екстреного гальмування, але уникнути наїзду не зміг через відсутність технічної можливості.
Крім того, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що 30 вересня 2014 року безпосередньо перед ДТП переходив проїзну частину по вказаному пішохідному переходу справа наліво за рухом транспортних засобів. При цьому він пройшов першу смугу руху транспортних засобів і дійшов до другої, тому автомобіль, що рухався по цій смузі, зупинився перед пішохідним переходом, надаючи йому перевагу в русі. Також свідок уточнив, що цей автомобіль стояв 10 с, п`ять з яких - поки він підходив до пішохідного переходу, решту п`ять -поки він ішов цим переходом. Тим часом йому на зустріч пройшов ще один пішохід, який завершив перехід проїзної частини. У цей час він побачив автомобіль ГАЗ, який рухався по третій смузі руху, не зменшував швидкості й не збирався зупинятися, побачивши це, він зупинився на другій смузі руху, щоб дочекатися, поки автомобіль або зупиниться, або проїде перехід. Водночас інший автомобіль, що стояв перед пішохідним переходом, продовжував стояти. Тим часом жінка з дитиною ( ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ), що йшли йому назустріч, почали переходити проїзну частину. Вони пройшли декілька кроків, після чого автомобіль ГАЗ здійснив на них наїзд.
Суд першої інстанції дослідив і зібрані у кримінальному провадженні письмові докази, у тому числі, дані:
- висновку експерта від 21 листопада 2014 року № 1319 із дослідження механізму й обставин ДТП, відповідно до якого місцевий суд установив, що за умов, викладених у постанові про призначення експертизи, та з урахуванням фактичного технічного стану автомобіля ГАЗ, його швидкість перед початком гальмування становила близько 45 км/год. Водієві автомобіля ГАЗ, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким зупинилися транспортні засоби, у своїх діях необхідно було керуватися вимогами, викладеними в п. 18.4 ПДР, а з моменту виявлення цих транспортних засобів -п. 12.3 ПДР. За умов, викладених у постанові про призначення експертизи, водій автомобіля ГАЗ мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, тому що відстань, необхідна для зупинки автомобіля в умовах місця ДТП, була меншою за ту, яку мав водій, щоб зупинити автомобіль. Дії водія автомобіля ГАЗ не відповідали пунктам 12.3, 18.4 ПДР і з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з ДТП, що настала. Фактичний технічний стан автомобіля ГАЗ, установлений під час проведення автотехнічної експертизи з дослідження технічного стану автомобіля, не перебуває в причинному зв`язку з ДТП, що настала; 
- комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи від 29 серпня 2023 року № 33600/33601/19-52/336-02/19-35, відповідно до якої місцевий суд установив, що орієнтовний момент настання об`єктивної можливості виявити пішоходів, які наближаються (у темпі бігу) до смуги руху автомобіля ГАЗ (який перед подією рухався зі швидкістю близько 42 км/год), з урахуванням наявності дерев, які були на лівому узбіччі (за напрямком руху автомобіля ГАЗ перед подією), міг настати в момент, коли цей транспортний засіб перебував на відстані приблизно 15,9 м від місця наїзду на пішоходів. Момент настання об`єктивної можливості з робочого місця водія автомобіля ГАЗ виявити пішоходів, які наближаються до проїзної частини (та відповідно смуги руху автомобіля ГАЗ), може бути трактований у контексті моменту виникнення небезпеки для руху автомобіля ГАЗ. У цій дорожній ситуації та з технічної точки зору, де водій автомобіля ГАЗ ОСОБА_6 , рухаючись у третій смузі руху по просп. Центральному в м. Миколаєві зі швидкістю близько 42 км/год, виявив пішоходів ОСОБА_11 з малолітньою ОСОБА_10 , які бігли в напрямку нерегульованого пішохідного переходу зліва направо по ходу руху автомобіля ГАЗ, та пішохода, який рухався за напрямком його руху справа наліво в його смузі руху (а після подання звукового сигналу водієм автомобіля ГАЗ прискорив рух), а також автомобіль, що стояв попереду в другій смузі руху та рушив з місця (через те, що пішохід, який рухався справа наліво звільнив йому смугу руху), повинен був діяти відповідно до вимог п. 18.1, пп «б» 31.4.1 і підпунктів «а», «б» п. 31.4.5 ПДР. Установлено, що водій ОСОБА_6 , з моменту виникнення небезпеки для його руху до моменту наїзду на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 міг лише привести гальмівну систему в дію, але міг не мати практичної можливості розпочати безпосереднє гальмування керованого ним транспортного засобу.
Оцінивши в сукупності всі досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
З огляду на зазначене доводи касаційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції оцінив зібрані докази без додержання вимог ст. 94 КПК та не навів у вироку об`єктивних обставин справи й переконливих мотивів, з яких відкинув докази сторони захисту, є безпідставними.
З висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення погодився і суд апеляційної інстанції. 
Перевіряючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою сторони захисту, суд апеляційної інстанції, серед іншого, зазначив, що висновки місцевого суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, установлених судом першої інстанції, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.
Так, суд апеляційної інстанції зауважив, що твердження ОСОБА_6 про те, що ДТП сталася не з його вини, а також наведені в апеляційній скарзі захисника доводи в цій частині, спростовані доказами, які досліджені судом першої інстанції, та покладені в основу вироку.
Зокрема, що стосується показань свідка ОСОБА_13 , то суд апеляційної інстанції наголосив, що:
- цей свідок був попереджений місцевим судом про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань та за відмову від надання показань та склав присягу;
- суд першої інстанції не встановив відомостей про наявність у свідка ОСОБА_13 упередженого ставлення до обвинуваченого або ж про наявність у цього свідка підстав оговорювати ОСОБА_6 .
При цьому, спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника про те, що під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_13 надавав інші пояснення, ніж під час судового розгляду, суд апеляційної інстанції:
- звернув увагу на те, що протокол слідчого експерименту за участю цього свідка був визнаний судом першої інстанції недопустимим доказом, у зв`язку з чим цей суд зробив аналіз та оцінку показань свідка ОСОБА_13 , наданих ним саме під час судового розгляду; 
- наголосив на відсутності підстав вважати показання вказаного свідка, які надані в суді першої інстанції, неправдивими.
Крім того, спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника в частині неможливості покладення в основу вироку місцевого суду висновку автотехнічної експертизи № 1319 з огляду на визнання цим судом недопустимим слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 , суд апеляційної інстанції зазначив, що відомості, отримані під час вказаного слідчого експерименту, хоча слідчим і надавалися експерту, але фактично під час проведення експертного дослідження не використовувалися.
За таких обставин суд апеляційної інстанції констатував, що результати цього слідчого експерименту не були фактичним об`єктом експертного дослідження, у зв`язку із чим сам по собі факт їх включення слідчим до вихідних даних не зумовлює визнання висновку експерта недопустимим доказом.
Водночас, що стосується висновку комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи від 29 серпня 2023 року № 33600/33601/19-52/336-02/19-35, то суд апеляційної інстанції вказав, що місцевий суд правильно визнав цей висновок належним і допустимим доказом, оскільки на його обґрунтування покладені об`єктивні дані, установлені під час досудового розслідування та судового розгляду, а також проаналізовані пояснення обвинуваченого, зміст яких наведено в мотивувальній частині висновку.
Вказані вище висновки судів попередніх інстанцій у цілому є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
При цьому колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Диспозиція ст. 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, яка керувала транспортним засобом у момент ДТП.
При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку. 
Наведене вище узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 (провадження № 13-31 кс 19).
Водночас, відповідно до постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17 (провадження № 51-2490 км 19), дорожній рух становить діяльність з підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації як через певні зовнішні фактори (наприклад, завали або повалене дерево), так і внаслідок людських помилок, необережності, необачності, а також і порушення ПДР. 
Тому на всіх учасників дорожнього руху покладається обов`язок дотримуватися не лише чітко визначених правил, як-от обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, що склалася. 
Відповідно до п. 18.4 ПДР, якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Так, предметом аналізу судів попередніх інстанцій була позиція сторони захисту, згідно з якою ставилася під сумнів винуватість ОСОБА_6 у вказаній ДТП та її наслідках, оскільки, на думку сторони захисту: 
- ДТП відбулася з вини пішоходів; 
- автомобіль, який зупинився перед пішохідним переходом, рушив з місця. 
Зокрема, суд першої інстанції, аналізуючи приписи п. 18.4 ПДР, зауважив, що цією нормою: 
- визначено дії водія транспортного засобу в разі, якщо по ходу його руху перед пішохідним переходом у суміжній смузі зупинився інший транспортний засіб, при цьому встановлено імперативну вимогу в разі настання такого випадку знизити швидкість транспортного засобу або зупинити його; 
- запроваджено єдину умову, за якої в такому разі можна відновити (продовжити) рух транспортного засобу. Такою умовою визначено переконання в тому, що на відповідному переході немає будь-яких пішоходів, яким може бути створено перешкоду чи небезпеку;
- усувається, зокрема, небезпека, яка виникає внаслідок того, що, зупиняючись перед пішохідним переходом, транспортний засіб створює зону обмеженої оглядовості для транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах.
Разом з тим місцевий суд звернув увагу, що мета запровадження цієї норми є ширшою, ніж усунення небезпеки лише для тих пішоходів, що рухаються з боку транспортного засобу, який зупинився, оскільки: 
- якщо прийняти протилежну точку зору, то нормодавець мав би дозволити водіям транспортних засобів, які рухаються по сусідніх смугах, продовжити (відновити) відновити рух, переконавшись лише в тому, що з боку транспортного засобу, який зупинився, немає пішоходів, проте, законодавець такого не зробив, а дозволив продовжити (відновити) рух, лише переконавшись, що це не створить небезпеку для будь-яких пішоходів, які перебувають на відповідному переході;
- більш широкою метою запровадження цієї норми, поза розумним сумнівом, є те, що водій транспортного засобу, що зупинився перед пішохідним переходом, об`єктивно має більше можливостей спостерігати за обстановкою на відповідному переході, ніж водії, що рухаються позаду в сусідніх смугах.
Водночас суд першої інстанції зауважив, що п. 18.4 ПДР, з одного боку, є обов`язковим для врахування водіями під час проїзду пішохідних переходів, а з іншого - може бути використаним пішоходами для визначення передбачуваних дій водіїв у дорожній обстановці, що склалася.
Крім того, місцевий суд навів детальний аналіз показань обвинуваченого ОСОБА_6 (який стверджував, що автомобіль, який зупинився перед пішохідним переходом, рушив з місця) та свідка ОСОБА_13 (який стверджував, що вказаний автомобіль стояв). 
Зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, що показання свідка ОСОБА_13 з огляду на обставини сприйняття ним подій, відсутність ознак спотворення результатів такого сприйняття в його пам`яті та дотримання процесуальних гарантій під час надання ним показань є більш надійними; до того ж відсутні розумні приводи для сумнівів у достовірності показань цього свідка. 
За таких обставин суд першої інстанції, здійснюючи оцінку обставин ДТП, дослідивши докази, встановив, що коли в другій смузі руху перед пішохідним переходом стояв автомобіль, ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ГАЗ, рухався по третій смузі руху в напрямку пішохідного переходу, у зв`язку із чим відповідно до п. 18.4 ПДР, рухаючись в обраному напрямку, був зобов`язаний зменшити швидкість, а в разі потреби - зупинитись перед пішохідним переходом, та мав право продовжити (відновити) рух, лише переконавшись, що це не створить небезпеки або перешкоди для пішоходів.
При цьому місцевий суд навів детальні мотиви на підтвердження наявності в обвинуваченого технічної можливості виконати приписи п. 18.4 ПДР, оскільки, як зазначив цей суд, величина гальмівного шляху автомобіля ГАЗ була меншою за його відстань від пішохідного переходу в момент зупинки перед переходом іншого транспортного засобу.
Водночас суд першої інстанції звернув увагу на те, що у своїх показаннях обвинувачений ОСОБА_6 вказував, що помітив, що в напрямку його руху на сусідній смузі перед пішохідним переходом зупинився автомобіль, але при цьому заходів для зниження швидкості він не вжив.
За таких обставин, на переконання місцевого суду, наведене в сукупності доводило, що в обставинах цього кримінального провадження ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ГАЗ: 
- помітив автомобіль, що зупинився перед пішохідним переходом у другій смузі руху, однак цю обставину під час ДТП проігнорував та надалі за діями водія цього автомобіля не стежив взагалі; 
- усупереч вимогам п. 18.4 ПДР продовжив рух в обраному напрямку з раніше обраною швидкістю, нехтуючи тим, що на сусідній смузі руху перед пішохідним переходом зупинився автомобіль; 
- помітив на відстані 15,9 м пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які вийшли під час його руху на пішохідний перехід, і така відстань не дозволяла запобігти наїзду на пішоходів.
При цьому суд першої інстанції, оцінюючи дії пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 щодо виходу на проїзну частину, встановив, що вони не порушували ПДР, оскільки в момент їх виходу на проїзну частину в другій смузі руху транспортних засобів стояв автомобіль, а тому вони передбачали, що автомобілі, які рухаються по сусідніх смугах, зупиняться перед пішохідним переходом.
Водночас, як зазначив цей суд, ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ГАЗ, усупереч вимогам п. 18.4 ПДР, продовжив рух в обраному напрямку з раніше обраною швидкістю, нехтуючи тим, що на сусідній смузі руху перед пішохідним переходом зупинився автомобіль, що призвело до того, що:
- на відстані, домірній 27 м від пішохідного переходу, автомобіль ГАЗ створював аварійну ситуацію, тобто ситуацію, коли інші учасники дорожнього руху, зокрема пішоходи, були вимушені вжити додаткових заходів для забезпечення власної безпеки, до чого, як зауважив місцевий суд, вдався свідок ОСОБА_13 ;
- на відстані, домірній 16 м від пішохідного переходу, автомобіль ГАЗ створював обстановку, у якій ДТП стала неминучою.
Отже, на переконання суду першої інстанції: 
- наїзд на пішоходів в обстановці ДТП, що розглядалася, перебував у прямому причинно-наслідковому зв`язку із наслідками, що настали;
- між порушенням обвинуваченим п. 18.4 ПДР та передбаченими диспозицією ч. 2 ст. 286 КК наслідками наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок.
З наведеними вище висновками місцевого суду погодився і суд апеляційної інстанції. 
На переконання колегії суддів Верховного Суду, такі висновки судів попередніх інстанцій у цілому є належним чином обґрунтованими та вмотивованими. 
Водночас Верховний Суд ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, § 58).
Отже, з огляду на такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій, а також з урахуванням наведеної вище практики Верховного Суду, доводи касаційної скарги захисника в цій частині не є такими, що в цілому спростовують їх обґрунтованість.
Водночас колегія суддів зауважує, що, наводячи доводи, які стосуються: 
- сумніву щодо належності та достовірності показань свідка ОСОБА_13 ; 
- розбіжностей у показаннях цього свідка щодо місцеперебування потерпілих перед виходом на нерегульований пішохідний перехід, а також щодо часу зупинки транспортного засобу в середній смузі;
- відсутності перевірки спроможності показань свідка ОСОБА_13 з технічної точки зору експертним шляхом; 
- обмеженої оглядовості нерегульованого пішохідного переходу;
- висновку комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи,
сторона захисту не наводить обґрунтувань, яким чином зазначене (у контексті приписів п. 18.4 ПДР щодо обов`язку водія транспортного засобу зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб) перешкодило чи могло перешкодити судам попередніх інстанцій постановити законні й обґрунтовані судові рішення в частині доведеності винуватості ОСОБА_6 та кваліфікації його дій, з огляду на показання самого ОСОБА_6 , покладені в основу вироку місцевого суду, згідно з якими він: 
- заздалегідь побачив, що по пішохідному переходу в обидві сторони проїзну частину перетинають пішоходи, через що в другій смузі зупинився інший транспортний засіб, у зв`язку із чим він перестроївся у третю смугу руху транспортних засобів; 
- наближуючись до пішохідного переходу, подав звуковий сигнал пішоходу (який рухався за напрямком руху справа наліво та звільнив другу смугу руху й перебував на третій, через що автомобіль, що стояв попереду, рушив з місця), у зв`язку із чим пішохід прискорив хід й перетнув проїзну частину.
Щодо визнання недопустимим поданого стороною захисту висновку експерта 
У касаційній скарзі сторона захисту посилається на те, що суд першої інстанції незаконно визнав недопустимим поданий стороною захисту висновок експерта від 28 березня 2016 року № 1675 (яким доведено технічну необґрунтованість комплексу вихідних даних, який містився в протоколі слідчого експерименту за показаннями свідка ОСОБА_13 , з одного боку, а з іншого - що в досліджуваних умовах водій автомобіля ГАЗ міг не створювати небезпеку пішоходу ОСОБА_13 , який рухався по пішохідному переходу), що позбавило сторону захисту допустимого доказу щодо хибності показань свідка ОСОБА_13 .
Відповідно до ч. 2 ст. 102 КПК у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
Як видно з матеріалів справи, суд першої інстанції визнав наданий стороною захисту висновок експерта від 28 березня 2016 року № 1675 недопустимим доказом, оскільки він отриманий з порушенням порядку, встановленого законом.
Так, мотивуючи своє рішення, місцевий суд зважив на те, що наданий стороною захисту висновок усупереч приписам ч. 2 ст. 102 КПК, не містить позначок про те, що перед його наданням експерт був обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. 
Наведене, на переконання суду першої інстанції, позбавляло вказаний висновок експерта гарантії достовірності, а використання ж недостовірних відомостей під час доказування порушує права сторін на справедливий судовий розгляд.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, погодився з висновком цього суду щодо визнання недопустимим вказаного висновку експерта з цих підстав. 
Така позиція судів попередніх інстанцій у цілому узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, наведеною, зокрема, у постановах від 18 листопада 2021 року у справі № 237/669/16-к (провадження № 51-4249 км 21), 31 серпня 2022 року у справі № 521/15375/14 (провадження № 51-4281 км 21).
Водночас суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника в цій частині, також наголосив на тому, що висновком експерта від 28 березня 2016 року № 1675 встановлено, що в досліджуваних умовах водій автомобіля ГАЗ міг не створювати небезпеки пішоходу ОСОБА_13 , який рухався по пішохідному переходу, однак, як зазначив цей суд, у рамках цього кримінального провадження вирішується питання про створення небезпеки для руху пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , на яких здійснив наїзд водій ОСОБА_6 , а створення небезпеки для руху пішоходу ОСОБА_13 не має вирішального значення у цьому кримінальному провадженні.
За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій частині, у тому числі з огляду на зазначені вище висновки щодо невиконання водієм ОСОБА_6 вимог п. 18.4 ПДР, у цілому є обґрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги в цій частині. 
Водночас, що стосується посилання захисника на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 601/1143/16 (провадження № 51-2996 км 19), яка, на думку сторони захисту, підтверджує можливість використання нею доказів, отриманих незаконним шляхом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Дійсно, у вказаній постанові колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду звернула увагу на асиметричний підхід законодавця до правил доведення в кримінальному процесі, оскільки ч. 3 ст. 17 КПК передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, однак не містить подібної категоричної заборони щодо доказів, які надаються на спростування обвинувачення і свідчать на користь сторони захисту.
Водночас, як наголосив Верховний Суд у наведеному захисником провадженні, якщо суд без достатнього обґрунтування відкидає докази, що свідчать на користь обвинуваченого, це суперечить основоположній вимозі, що сторона обвинувачення має довести висунуте обвинувачення, та одному з фундаментальних принципів кримінального права, а саме in dubio pro reo, у зв`язку із цим, відхиляючи докази на користь обвинуваченого, суд має надати детальні й переконливі пояснення такому рішенню.
Зокрема, у вказаному захисником провадженні суд касаційної інстанції вважав слушними доводи сторони захисту щодо відсутності переконливого обґрунтування відхилення доказів, що свідчили на користь сторони захисту.
Натомість у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 суди попередніх інстанцій, визнаючи недопустимим наданий стороною захисту висновок експерта з огляду на положення ч. 2 ст. 102 КПК, надали детальні й переконливі пояснення такому рішенню в сукупності з іншими здобутими у справі доказами (у тому числі й показаннями самого ОСОБА_6 ).
З огляду на зазначене, посилання в касаційній скарзі на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 травня 2025 року у справі № 346/2640/20 (провадження № 51-5190 км 23) у цілому не спростовує обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій щодо доведеності винуватості останнього.
Крім того, на думку колегії суддів, з огляду на суть доказів та зміст процесуальних дій, наведена захисником постанова суду касаційної інстанції не є релевантною до обставин кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 . 
Щодо клопотання про призначення повторної автотехнічної експертизи
У касаційній скарзі захисник посилається на те, що місцевим судом відмовлено в задоволенні клопотання про проведення додаткової автотехнічної експертизи з метою перевірки технічної спроможності або неспроможності показань свідка ОСОБА_13 , використаних при проведенні автотехнічної експертизи № 1319, чим обмежено права сторони захисту, установлені ч. 1 ст. 20, ст. 22, п. 2 ч. 4 ст. 42, ч. 1 ст. 47 КПК.
Положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК). Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником (ч. 5 ст. 22 КПК). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).
Частиною 1 ст. 242 КПК (у редакції, чинній на час вирішення клопотання про проведення додаткової автотехнічної експертизи) установлено, що експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Положеннями ч. 1 ст. 243 КПК визначено, що експерт може бути залучений слідчим суддею за клопотанням сторони захисту у випадках та в порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу.
Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової (ч. 2 цієї статті). 
Пунктом 1 ч. 1 ст. 244 КПК передбачено, що в разі відмови слідчого, прокурора в задоволенні клопотання сторони захисту про залучення експерта особа, що заявила відповідне клопотання, має право звернутися з клопотанням про залучення експерта до слідчого судді.
Згідно із ч. 1 ст. 332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Відповідно до ч. 2 ст. 332 КПК суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: 1) суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; 2) під час судового розгляду виникли підстави, передбачені ч. 2 ст. 509 цього Кодексу.
Отже, з огляду на наведені вище положення КПК, вирішення питання про призначення повторної експертизи за клопотанням сторони захисту належить до дискреційних повноважень суду.
Як видно з матеріалів справи, під час судового розгляду в суді першої інстанції стороною захисту було заявлено клопотання про призначення додаткової автотехнічної експертизи з метою з`ясування питання про спроможність показань свідка ОСОБА_13 з технічної точки зору. 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання. 
Мотивуючи своє рішення, місцевий суд послався на те, що відповідно до статей 242, 332 КПК суд може призначити експертизу лише для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, та у разі, якщо для такого необхідні спеціальні знання, у зв`язку із чим наголосив, що призначення експертизи з метою перевірки достовірності показань свідка чинним законодавством не передбачено, при цьому зауважив, що така перевірка здійснюється самим судом за наслідками оцінки доказів у їх сукупності та спеціальних знань не потребує. 
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що сторона захисту не була позбавлена можливості повторно реалізувати своє право на звернення до суду з таким клопотанням або самостійно залучити експерта на договірних умовах для проведення експертизи з дотриманням положень чинних нормативно-правових актів, які б, серед іншого, забезпечували дотримання гарантій допустимості таких висновків. 
Разом із тим з доводів касаційної скарги та матеріалів кримінального провадження видно, що суд першої інстанції за клопотанням потерпілої все ж призначив повторну автотехнічну експертизу, однак на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість її проведення, оскільки експертом не було отримано необхідних додаткових даних.
Водночас колегія суддів зауважує, що з огляду на наведені вище висновки судів попередніх інстанцій щодо порушення ОСОБА_6 вимог п. 18.4 ПДР, які були зроблені, зокрема, з урахуванням показань самого ОСОБА_6 , доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Стосовно допущення судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону
У касаційній скарзі захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції, усупереч статтям 22, 23, 94, 95, 404, 412 КПК, відмовив стороні захисту в повторному дослідженні доказів.

Однією з відмінних рис між порядком розгляду кримінального провадження судом першої та судом апеляційної інстанцій є те, що останній не повинен щоразу заново досліджувати встановлені в провадженні обставини.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за наявності клопотання учасників судового провадження та за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Зважаючи на засаду безпосередності дослідження доказів, закріплену в п. 16 ч. 1 ст. 7 та ст. 23 КПК, апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надав суд першої інстанції, крім випадку, якщо докази, надані сторонами у кримінальному провадженні, були безпосередньо досліджено під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, у прохальній частині якої просив дослідити докази (перелік яких детально наведений у апеляційній скарзі), у тому числі й висновок експертного дослідження від 28 березня 2016 року № 1675, який, як вже було зазначено вище, був визнаний місцевим недопустимим доказом.
При цьому, колегія суддів наголошує, що заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів, захисник не наводив доводів стосовно того, що такі докази досліджено судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Як видно з оскаржуваної ухвали, залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для повторного дослідження письмових доказів.
Зокрема, суд апеляційної інстанції наголосив, що за змістом ч. 3 ст. 404 КПК учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.
При цьому суд апеляційної інстанції, посилаючись на постанову Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 127/14811/17 (провадження № 51-5046 км 20), зауважив, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, а незгода захисника з письмовими доказами у справі не є підставою для повторного дослідження цих доказів. 
Отже, за таких обставин суд апеляційної інстанції констатував, що всі докази, які просить дослідити захисник в апеляційній скарзі, були ретельно досліджені та проаналізовані місцевим судом і зроблені переконливі висновки щодо їх належності та допустимості. 
Обмежившись у рішенні аналізом доказів, безпосередньо досліджених і сприйнятих місцевим судом, суд апеляційної інстанції не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки, з огляду на зазначене вище, не було встановлено підстав для їх повторного дослідження та іншої оцінки цим доказам, ніж та, яку їм дав суд першої інстанції, апеляційний суд не давав.
Висновки Верховного Суду за результатами касаційного розгляду
У ході касаційного розгляду колегією суддів суду касаційної інстанції встановлено, щосуд апеляційної інстанції, переглядаючи апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , у цілому дав належну оцінку викладеним у ній доводам і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення її без задоволення. До того ж тих істотних порушень процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, установлено не було.
Колегія суддів уважає, що ухвала суду апеляційної інстанції загалом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Підстав вважати, що суд апеляційної інстанції був упередженим і несправедливим, чим би грубо порушив засади законності та верховенства права, передбачені статтями 8, 9 КПК, у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 колегією суддів не встановлено.
З урахуванням наведених вище обставин інші доводи касаційної скарги захисника в цілому не спростовують законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень судів попередніх інстанцій.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено, касаційну скаргу захисника потрібно залишити без задоволення, аухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3