Справа № 752/3301/24
Провадження № 2/752/389/26

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

25.03.2026 року Голосіївський районний суд міста Києва 
у складі головуючого судді - Мазур Ю.Ю.
при секретарі судового засідання - Бєляєвої К.Д.,
за участю:
прокурора - Греськів І.І.,
представника третьої особи - Рибіцької Ю.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за первісним позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національний природний парк «Голосіївський» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речових прав на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2024 року позивач Заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що Київською міською прокуратурою встановлено, що ОСОБА_1 чиняться перешкоди територіальній громаді міста Києва у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду шляхом реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - садовий будинок. На земельній ділянці комунальної власності площею 723,69 га (кадастровий номер 8000000000:79:304:0007), яка є власністю територіальної громади міста Києва, перебуває в постійному користуванні НПП «Голосіївський» та належить до земель природно-заповідоного фонду, 13.06.2016 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на садово-дачний будинок загальною площею 15,8 кв.м. із зазначенням адреси: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 948211380000. Для державної реєстрації права вланості на вказаний об`єкт державному реєстратору відповідачем надано довідку ОК «Садове товариство «Гайок-МІ» №09/05 від 09.05.2016. Київською міською прокуратурою встановлено, що Київська міська рада не приймала рішень про надання у власність чи користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 . В реєстрі адрес у місті Києві відсутні відомості про документи стосовно присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси АДРЕСА_1 . Згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське БТІ» за адресою: АДРЕСА_1 нерухоме майно на праві власності не зареєстровано. Позивач зауважує, що на даний час за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці територіальної громади наявна чинна реєстрація права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, а також побудовано садовий будинок та вбиральню, внаслідок чого інтереси держави щодо безперешкодного користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду порушені та мають бути поновлені. 
Враховуючи викладене, позивач просить усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:304:0007 шляхом припинення володіння ОСОБА_1 нерухомим майном - садово-дачним будинком АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 948211380000, номер запису про право власності 14974502); усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:304:007 шляхом зобов?язання ОСОБА_1 знести об?єкт самочинного будівництва - садово-дачний будинок та дерев?яну вбиральню, що розташовані по АДРЕСА_1 (за координатами у форматі десяткових градусів: 50.376333, 30.520973), а також демонтувати залишки паркану якими огороджена земельна ділянка навколо садового будинку за вказаною адресою; судові витрати стягнути з відповідача на користь Київської міської прокуратури.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.02.2024 відкрито провадження у справі за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. 
У серпні 2024 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національний природний парк «Голосіївський» надала до суду письмові пояснення щодо позову, в яких зазначили, що позовну заяву просять задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у письмових поясненнях. 
У жовтні 2024 від відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що доводи викладені в позові є безпідставними та необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Зауважила, що Інформаційна довідка з ДРРП від 15.04.2024 не довдить самого факту набуття Київсбкою міською радою та третьою особою речових прав неї пов`язане не з державною реєстрацією цього права, а з підставами набуття такого права. Разом з тим, підстави державної реєстрації земельної ділянки не є предметом позову, а отже не можуть бути встановлені судом, хоча сам факт незаконної державної реєстрації речового права на зазначену земельну ділянку доводить факт відсутності у позивача правової підстави на задоволення позову. Крім того, зазначила, що позивачем у негаторному позові щодо земельної ділянки може бути лише Національний природний парк «Голосіївський» як носій права володіння майном, а не Київська міська рада як володілець майна.
Разом з відзивом на позовну заяву відповідач подала до суду зустрічну позовну заяву, яка обґрунтована тим, що державна реєстрація земельної ділянки із кадастровим номером 800000000:79:304:0007 площею 723,6941 га здійснена із порушенням законодавства, чинного на момент її державної реєстрації, а тому вважає, що державна реєстрація зазначеної земельної ділянки створює ОСОБА_1 незаконні перешкоди для реалізації права на оформлення у власність (користування) земельної ділянки, на якій розташований її садовий будинок. Крім того, зауважила, що Національний природний парк «Голосіївський» протягом 11 місяців після прийняття Київською міською радою рішення від 26.01.2012 № 69/7406 державного акту на право постійного користування земельними ділянками не отримав, а отже кадастрові номера їм не були присвоєні, поземельні книги не були відкриті, державна реєстрація у складі державного реєстру земель не відбулась. Вказує, що подання Державному кадастровому реєстратору для державної реєстрації земельної ділянки Технічної документації від 25.12.2016, яка не відповідає вимогам законодавства щодо виду документації із землеустрою, на підставі якої формується земельна ділянка, є прямою підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки. Оскільки оригінал Техінчної документації від 25.12.2016 для державної реєстрації земельної ділянки не надавався, то її державна реєстрація здійснена без перевірки змісту та структури електронного документа на відповідність відомостей, що містяться у паперових документах, складених виконавцями робіт, що, як зазначає відповідач, є грубим порушенням. Зауважує, що заява від 27.12.2016, яка надана ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київської області як публічна інформація, встановлює очевидний факт, що державна реєстрація земельної ділянки на момент її державної реєстрації здійснена без подання заяви про її державну реєстрацію. Крім того, вважає, що 3.12.2016 під час державної реєстрації земельної ділянки порушено порядок зміни цільового призначення міських земель, не наданих у власність чи користування,у тому числі, земельної ділянки, на якій знаходиться садовий будинок позивачки за зустрічним позовом. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:79:304:0007, площею 723,6941 га, що зареєстрована в Державному земельному кадастрі 30.12.2016; припинити речові права, їх обтяження, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме та їх обтяжень щодо земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1153316800000); відмовити у задоволенні первісного позову; залучити до розгляду справи в якості третьої особи без самостійних вимог з боку відповідача Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київської області. 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.10.2024 прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Київської міської ради, Національного природного парку «Голосіївський» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речових прав на земельну ділянку, і об`єднано в одне провадження з первісним позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Протокольною ухвалою від 31.10.2024 залучено до участі у первісному позові в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Національний природний парк «Голосіївський».
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.12.2024 заяву позивача заступника керівника Київської міської прокуратури про виправлення описки в ухвалі суду - задоволено частково. Виправлено допущену описку в ухвалі суду від 31.10.2024 у справі № 752/3301/24 (провадження №: 2/752/3567/24), а саме у першому абзаці резолютивної частини тексту ухвали зазначити вірно «третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: «Національний природний парк «Голосіївський», замість помилково зазначеного «Національного природного парку «Голосіївський». Постановлено вважати та читати абзац перший резолютивноїчастини ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 31.10.2024 року викладеним у такій формі: «Прийняти зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національний природний парк «Голосіївський» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речових прав на земельну ділянку, і об`єднати в одне провадження з первісним позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою».
У лютому 2025 Київська міська рада надала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначили, що земельна ділянка фактично була сформована у звязку з розробленням та затвердженням проекту землеустрою щодо її відведення, у відповідності до положень ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», на підставі Технічної документації державним кадастровим реєстровим Головного управління Держгеокадастру у м. Києві 30.12.2016 проведено державну реєстрацію земельної ділянки. В подальшому, 13.01.2017 державним реєстратором Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», м. Київ Шевченком Дмитром Ігоровичем на підставі Рішення Київської міської ради № 69/7406 від 26.01.2012 було зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою за НПП «Голосіївський». За умови наявності затвердженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності, на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою НПП «Голосіївський» було проведено державну реєстрацію вже відведеної та сформованої земельної ділянки, з повним дотриманням вимог чинного на той час законодавства. Зауважили, що скасування державної реєстрації земельної ділянки не призведе до виникнення права на цю ділянку у позивача. Враховуючи викладене, просили поновити строк на подання відзиву на зустрічну позовну заяву та відмовити у задоволенні зустрічного позову. 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу за первісним позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національний природний парк «Голосіївський» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речових прав на земельну ділянку, до судового розгляду по суті.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.11.2025 питання про відвід головуючого судді Мазура Юрія Юрійовича у справі за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національний природний парк «Голосіївський» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речових прав на земельну ділянку - передано на вирішення іншому судді, визначеному в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кордюкової Ж.І. від 06.11.2025 відмовлено у задоволенні заяви адвоката Почерняк І.С., яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 про відвід судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазура Ю.Ю. у справі за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національний природний парк «Голосіївський» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речових прав на земельну ділянку.
У березні 2026 відповідач подала заяву про залишення первісного позову без розгляду через відсутність підстав для звернення прокурора з цим позовом. 
У березні 2026 прокурор у справі за первісним позовом подала заперечення на клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, в якому зазначила, що вказана заява є необґрунтованою. 
Прокурор в судовому засіданні первісний позов підтримав та просив його задовольнити. 
В судове засідання відповідач та її представник не з?явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самосійних вимог-1: Національний природний парк «Голосіївський» в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши прокурора, представника третьої особи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного.
Судом встановлено, що Указом Президента України від 27.08.2007 № 794/2007 (зі змінами внесеними згідно з Указом Президента України від 30.10.2008 № 976/2008) на території міста Київ створено національний природний парк «Голосіївський».
Площу земель зазначеного парку встановлено у розмірі 4525,52 га, в тому числі 1879,43 га земель, що надаються НПП «Голосіївський» у постійне користування.
Території, що увійшли до складу НПП «Голосіївський» на підставі Указу Президента України від 27.08.2007 згідно зі ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» набули статусу об`єкта природно-заповідного фонду національного значення, що передбачає встановлення особливого режиму охорони таких територій. 
У подальшому, рішенням Київської міської ради від 26.01.2012 № 69/7406 надано НПП «Голосіївський» у постійне користування земельні ділянки загальною площею 1888,18 га для експлуатації та обслуговування НПП «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі ділянку загальною площею 723,69 га - за рахунок земель запасу природно-заповідного фонду (площею 709,90 га) та міських земель, не наданих у власність чи користування (площею 13,79 га).
Отже, земельна ділянка площею 723,69 га входить до території Національного природного парку «Голосіївський», відноситься до земель природно-заповідного фонду та надана в постійне користування Парку.
Право постійного користування вказаною земельною ділянкою площею 723,69 га (кадастровий номер 8000000000:79:304:0007) за НПП «Голосіївський» зареєстровано 13.01.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Разом з тим установлено, що на земельній ділянці комунальної власності площею 723,69 та (кадастровий номер 8000000000:79:304:0007), яка є власністю територіальної громади міста Києва, перебуває в постійному користуванні НПП «Голосіївський» та належить до земель природно-заповідного фонду, 13.06.2016 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на садовий будинок загальною площею 15,8 кв.м із зазначенням адреси: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 948211380000.
Підставою внесення вказаного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено довідку № 09/05 від 09.05.2016, видану ОК «СТ «Гайок-МІ». 
Так, в матеріалах реєстраційної справи в ДРРП наявна довідка ОК «Садове товариство «Гайок-МІ» від 09.05.2016 № 09/05 про те, що ОСОБА_1 є членом кооперативу та власником садового (дачного) будинку АДРЕСА_2 , який побудовано у 1991 році.
Крім того, державному реєстратору надано лист Голосіївської РДА від 02.11.2009 про визначення рекомендованої адреси земельної ділянки, а також технічний паспорт на садовий-дачний будинок, виготовлений 09.06.2016 ТОВ «Проекттехсервісбуд» на замовлення ОСОБА_1 .
За інформацією НПП «Голосіївський», адміністрацією Парку було виявлено, що на земельній ділянці загальною площею 723,6941 га кадастровий номер 8000000000:79:304:0007, що розташована в урочищі «Гайок» у Голосіївському районі м. Києва, поведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за рядом фізичних осіб (заява НПП «Голосіївський» від 06.06.2023 про вчинення кримінального правопорушення).
З акту про порушення природоохоронного законодавства та законодавства про природно-заповідний фонд України від 24.05.2023, складеного працівниками Парку, вбачається, що на території земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 виявлено ряд споруд та об`єктів: садові будинки, металеві контейнери без фундамента, туалети, теплиця, сарай, альтанка.
Київська міська рада не приймала рішень про надання у власність чи користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаною адресою у Міському земельному кадастрі не зареєстровано (інформація Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 07.12.2023).
Також встановлено, що Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією, а також ліквідованою у 2010 році (30.09.2010) Голосіївською районною у місті Києві державною адміністрацією не опрацьовувалось питання щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна на АДРЕСА_1 ,розпорядження з указаного питання не приймалось, що підтверджується інформацією Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.12.2023, 19.12.2023.
В реєстрі адрес у місті Києві відсутні відомості про документи стосовно присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією Департаменту містобудування та архітектури КМДА від 06.12.2023.
Згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське БТІ» за адресою: АДРЕСА_1 нерухоме майно на праві власності не зареєстровано. Однак, за вказаною адресою проводилась технічна інвентаризація садового будинку, що підтверджується інформацією КП КМР «КМ БТІ» від 11.12.2023.
З наданих КП КМР «КМ БТІ» матеріалів інвентаризаційної справи № 115388 за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що основна інвентаризація садового будинку проведена 16.10.2009, поточна - 22.06.2016.
При цьому, у наявних в матеріалах вказаної інвентаризаційної справи документах роки побудови садового (дачного) будинку АДРЕСА_1 -Основ?яненка зазначено різні: 2007 (зазначено при інвентаризації у 2009 році) та 1991 (зазначено при інвентаризації у 2016 році).
Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи зазначено, що при проведенні основної інвентаризації (2009 рік) встановлено самочинність будівництва, оскільки ні розпорядження про присвоєння поштової адреси, ні документи про відведення земельної ділянки в БТІ не надано. Садовий будинок значиться як самовільно збудований.
У подальшому, при проведенні поточної інвентаризації у червні 2016 року, до матеріалів інвентаризаційної справи БТІ долучено витяг з ДРРП про реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на садовий будинок площею 15,8 кв.м по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим відмітки в інвентаризаційній справи про самочинність будівництва були закреслені.
Також установлено, що відповідно до відомостей, зазначених в технічному паспорті (поданому державному реєстратору) на садовий (дачний) будинок АДРЕСА_1 , виготовленому станом на 09.06.2016 ТОВ «Проекттехсервісбуд», садовий (дачний) будинок побудовано у 1991 році.
Разом з тим, той факт, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007, зокрема частина земельної ділянки, що межує з АДРЕСА_3 , до 2007 року була вільна від будь-якої забудови підтверджується супутниковими знімками, які є у вільному доступі в мережі інтернет (можна подивитись за допомогою програмного сервісу Google Earth Pro).
Так, за даними відкритого інформаційного порталу «Google Earth Pro» в межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 (координати прив`язки до центру об`єкту 50.376576, 30.521817) до 2007 року будь-які тимчасові або капітальні будівлі відсутні. Лише з 2007 року вбачається наявність на вказаній ділянці декількох будівельних майданчиків, а в подальшому - споруд невстановленого призначення, кількість яких з кожним роком збільшується.
Прокурором скеровано запит до Державного космічного агентства України про надання космічних знімків за період з 1990 по 2020 роки спірної земельної ділянки за вказаними географічними координатами.
За інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України, до квітня 2009 року земельна ділянка на території НПП «Голосіївський» у м. Києві за запитуваними географічними координатами прив`язки до «об`єкту інтересу» була вільна від забудови, ознак знаходження будь-яких споруд в її межах не виявлено. Вказане підтверджено наданими супутниковими знімками станом на 2005, 2007, 2009, 2010, 2012, 2014, 2017, 2019 та 2020 роки (лист НЦУВКЗ від 21.07.2023 з інформаційно-аналітичною довідкою та супутниковими знімками).
Оглядом садового будинку АДРЕСА_1 встановлено, що вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці, яка не огороджена парканом, але має залишки паркану у вигляді дерев?яних стовпців з металевим колючим дротом. Садовий будинок має прямокутну форму розміром близько 3,8х5 м., розміщений на стовпчастому шлакоблочному фундаменті. Стіни обшиті дощатими OSB-плитами, двоскатна покрівля будинку вкрита шифером. В глибині двору за садовим будинком розташована дерев?яна вбиральня, вкрита шифером. За вбиральнею знаходиться яр. Земельна ділянка, на якій розміщено садовий будинок, має наступні географічні координати: 50.376333, 30.520973, що підтверджується протоколом огляду від 16.01.2024.
Отже, на даний час за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці територіальної громади наявна чинна реєстрація права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, а також побудовано садовий будинок та вбиральню, внаслідок чого інтереси держави щодо безперешкодного користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду порушені та мають бути поновлені.
Статтею 43 Земельного кодексу України передбачено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» землі природно-заповідного фонду підлягають особливій охороні.
Згідно зі ст. 44 Земельного кодексу України до земель природно- заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Положеннями ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що національні природні парки належать до природно- заповідного фонду України.
Таким чином, згідно з наведеними положеннями ЗК України, а також ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України.
Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус.
Згідно із законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.
Так, за ст. 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду - це сукупність науково-обґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності в них, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.
Таким чином, з моменту створення у 2007 році НПП «Голосіївський» ця територія має статус природно-заповідного фонду і її правовий режим та цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.
Частиною 3 статтею 7 вказаного Закону встановлено, що на землях природно- заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Статтею 9 цього Закону визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду під будівництво.
Спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду, які перебувають під особливою охороною держави та заволодіння якими всупереч вимогам Земельного кодексу України є недопустимим (наведеної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц та від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц).
Статтею 5 Закону України «Про екологічну мережу України» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду є складовою екомережі.
За ст. 3 указаного Закону, екомережа - це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні.
У ст. 4 цього Закону вказано, що збереження цілісності екомережі здійснюється відповідно до принципів забезпечення цілісності екосистемних функцій складових елементів екомережі, збереження та екологічно збалансоване використання природних ресурсів на території екомережі.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною.
Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Законом України «Про основи містобудування» (в редакції, чинній на час реєстрації права власності на об`єкт нерухомості) передбачено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені, зокрема, розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва (ст. 5 Закону).
Визначення територій для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно- господарського устрою (ч. 1 ст. 21 Закону).
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.
Частиною 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Таким чином, для реалізації права на забудову відповідної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому законом порядку набути право власності або користування на неї.
За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкти нерухомостійвважаються самочинними, а саме, якщо вони: 1) збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) збудовані без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудовані з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Таким чином, в силу положень ч. 1 ст. 376 ЦК України нерухоме майно по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом.
Використання земель природно-заповідного фонду є обмеженим і цей факт є загальновідомим. Вказані землі перебувають під особливою охороною держави та заволодіння ними всупереч вимогам Земельного кодексу України є недопустимим (наведеної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц та від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц).
За змістом приписів ч. 3 ст. 7 та ст. 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» будівництво на землях природно-заповідного фонду заборонено.
Частиною 2 статті 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України).
Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Цивільний кодекс України (частини 3 та 5 статті 376) встановлює умови, за яких самочинно збудований об`єкт нерухомості може бути оформлений у власність особи як такий, що споруджений правомірно: 1) надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже самочинно збудоване нерухоме майно і прийняття судом рішення про визнання права власності за цією особою; 2) на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 01.09.2021 у справі № 202/1254/19.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Як зазначено у ст.ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Верховний Суд у постанові від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).
Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Разом з цим, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є передусім встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18).
Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12- 234гс18), а також у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 № 925/1121/17, від 17.04.2019 № 916/675/15, від 22.12.2021 № 917/1970/20, від 10.11.2021 № 911/2216/19, від 10.11.2021 № 916/1988/20, від 04.11.2021 № 725/3303/16-ц, від 04.11.2021 № 927/934/20, тобто є сталою правовою позицію касаційного суду.
Як зазначалось вище, первинна реєстрація за ОСОБА_1 права власності (з відкриттям розділу) на майно площею 15,8 кв.м (реєстраційний номер 948211380000) здійснена на підставі: 1) довідки ОК «Садове товариство «Гайок-МІ» від 09.05.2016 про те, що ОСОБА_1 є членом кооперативу та являється власником садового (дачного) будинку АДРЕСА_2 ; 2 ) листа Голосіївської РДА від 02.11.2009 про визначення рекомендованої адреси земельної ділянки та технічний паспорт на садовий (дачний) будинок, виготовлений 09.06.2016 ТОВ «Проекттехбудсервіс».
Однак, зазначені документи ОК «СТ «Гайок-МІ» від 09.05.2016 не є підставою виникнення права власності (не породжують право власності). Отже, з огляду на приписи ст. 41 Коституції України, ст. 328 та ч. 2 ст. 331 ЦК України, відповідач не набув права власності та не являється законним власником майна по АДРЕСА_1 . 
Крім того, така адреса як АДРЕСА_1 не присвоювалась, відомості про неї в реєстрі адрес у місті Києві відсутні.
Таким чином, право власності відповідача не виникало взагалі відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності).
Щодо позовної вимоги первісного позову про знесення самочинного будівництва, суд зазначає наступне.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт державної реєстрації без наявності відповідних правових підстав, передбачених законодавством, не тягне за собою легітимізацію самочинно збудованого майна.
Ураховуючи наведене, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника землі (ч. 2 ст. 152 ЗК України).
Як вже зазначено, нерухоме майно по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, оскільки збудовано на земельній ділянці комунальної власності яка під будівництво не відводилась, за відсутності документа, що посвідчує речове право на неї.
Використання земель природно-заповідного фонду є обмеженим і цей факт є загальновідомим. Вказані землі перебувають під особливою охороною держави та заволодіння ними всупереч вимогам Земельного кодексу України є недопустимим (наведеної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц та від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц).
За змістом приписів ч. 3 ст. 7 та ст. 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» будівництво на землях природно-заповідного фонду заборонено.
Частиною 2 статті 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України).
Установлено, що ні на час реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 , ні у подальшому, Київська міська рада, як власник землі, рішення про передачу будь-яким фізичним чи юридичним особам у власність чи користування земельної ділянки за вказаною адресою не приймала.
Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 дотримується позиції, що право на самочинно збудоване майно є неіснуючим, не породжує прав щодо розпорядження майном.
Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що державна реєстрація права власності не є підставою для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 зазначила, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.
Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц та Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства (постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19).
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19).
Однак, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18).
ОСОБА_1 , зареєструвавши право власності на садовий будинок на земельній ділянці комунальної власності, жодного речового права на спірну земельну ділянку не мала. Тому об`єкти нерухомого майна - садовий будинок та дерев?яна вбиральня, що розташовані по АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом. Про вказане відповідачу було достеменно відомо на момент подання документів для державної реєстрації самочинного будівництва.
Таким чином, здійснення державної реєстрації прав не нерухоме майно не змінює правовий статус нерухомості, яка самочинно збудована.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, зокрема про набуття земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості, який на ній розміщений, чи про набуття такого об`єкта окремо від земельної ділянки, якщо таке набуття не допускається в силу закону (пункт 61 постанови від 22.06.2021 № 200/606/108 та пункт 179 постанови від 23.11.2021 № 359/3373/16-ц).
Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Цивільний кодекс України (частини 3 та 5 статті 376) встановлює умови, за яких самочинно збудований об`єкт нерухомості може бути оформлений у власність особи як такий, що споруджений правомірно: 1) надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже самочинно збудоване нерухоме майно і прийняття судом рішення про визнання права власності за цією особою; 2) на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб.
При цьому, формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та ірриписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режимі такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 01.09.2021 у справі № 202/1254/19.
В розумінні чинного законодавства належне відповідачу майно є сукупністю будівельних матеріалів, а відтак демонтувавши (розібравши) на виконання рішення суду таке майно, будівельні матеріали залишаться у власності відповідача і він не позбавлений права ними розпоряджатись на власний розсуд.
Враховуючи правову природу спірних правовідносин, які за своїм характером є негаторними, та наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування матеріального права у справах відповідної категорії, оскільки земельна ділянка природно-заповідного фонду продовжує перебувати у користуванні ОСОБА_1 , а тому порушення прав її законного володільця - Київської міської ради - на реалізацію усіх правомочностей власника триває, зазначений позов заявлено в межах позовної давності.
Щодо зустрічної позовної заяви, суд зазначає наступне. 
За приписами земельного законодавства, яке діяло станом на 26.01.2012, зокрема ч. 3 ст. 126 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою посвідчувалося державним актом на право постійного користування. Таким чином, для оформлення постійного користування земельними ділянками Національний природний парк «Голосіївський» необхідно було отримати державний акт, що зафіксовано в п. 3 Рішення КМР № 69/7406. Проте, як слідує зі змісту п. 4.3. вказаного рішення, отриманню державного акту передувала організація та проведення робіт по виділенню в натуру меж земельних ділянок, що передаються в користування.
З 01.01.2013 відбулися значні зміни щодо порядку оформлення речових прав на нерухоме майно, в тому числі земельні ділянки. Так, ст. 126 ЗК України була викладена в новій редакції, яка скасовувала необхідність отримання державного акту на право постійного користування земельною ділянкою. Натомість, вказана норма ЗК України визначила, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно иа їх обтяжень», тобто шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Водночас, за приписами нового земельного законодавства, передумовою для реєстрації права на земельну ділянку в ДРРП стало формування земельної ділянки, а саме визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ст. 79-1 ЗК України).
За умови наявності проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на виконання рішення КМР № 69/7406, за замовленням Нацпарку у 2016 році ДП «Центр державного земельного кадастру» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) національного природного парку «Голосіївський», з повним дотриманням вимог чинного на той час законодавства.
Таким чином, з огляду на те, що земельна ділянка фактично була сформована у зв`язку з розробленням та затвердженням проекту землеустрою щодо її відведення, у відповідності до положень ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр», на підставі технічної документації Державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві 30.12.2016 проведено державну реєстрацію земельної ділянки. 
В подальшому, 13.01.2017 державним реєстратором Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», м. Київ Шевченком Д.І.на підставі рішення Київської міської ради № 69/7406 від 26.01.2012 було зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою за НПП «Голосіївський».
За приписами п. 115 Постанови Кабінету Міністрів України №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» (в редакції станом на дату державної реєстрації земельної ділянки), на яку посилається позивач за зустрічним позовом «115. Державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки».
Аналіз змісту п. 115 Постанови Кабінету Міністрів України №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» свідчить про те, що за вказаним порядком землекористувачами подаються заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, право на яких вже виникло та зареєстроване в період, коли не функціонувала система Державного земельного кадастру. 
Водночас, згідно з п. 109 Постанови Кабінету Міністрів України №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» «109. Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою: 1) особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи».
Рішенням Київської міської ради від 24.12.2009 № 942/3011 Національному природному парку «Голосіївський» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування, а Рішенням КМР № 69/7406 вказаний проект землеустрою було затверджено. 
Таким чином, за умови наявності затвердженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою НПП «Голсоіївський» було проведено державну реєстрацію вже відведеної та сформованої земельної ділянки, з повним дотриманням вимог чинного на той час законодавства.
Надана заява ДП «Центр державного земельного кадастру» про реєстрацію земельної ділянки від 27.12.2016, яка начебто подавалась до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, не є належним доказом, на підставі якого можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Зокрема, відсутньою є можливість встановити, що заява саме такого змісту подавалася для проведення державної реєстрації земельної ділянки. 
Водночас, суд зауважує, що поданий позивачем «документ» не містить ні підпису заявника, ні дати подання заяви, що унеможливлює встановлення відомостей щодо обставин її подання.
Крім того, звернувшись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 стверджує, що державна реєстрація земельної ділянки порушує її право на отримання земельної ділянки у власність за давністю користування в порядку ст. 119 ЗК України. 
Згідно ч. 1 ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з заявою про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.
Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних дялінок громадянами згідно зі ст. 118 цього Кодексу в межах норм, визначених ст. 121 цього Кодексу.
Водночас, скасування державної реєстрації земельної ділянки не призведе до виникнення права на цю ділянку у позивача. 
Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом не надано доказів порушення його законних інтересів. 
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. 
Таким чином, суд звертає увагу на відсутність доказів на підтвердження факту порушення прав та інтересів позивача за зустрічним позовом. 
Щодо заяви позивача за зустрічним позовом про залишення первісного позову без розгляду, суд зазначає наступне. 
Суд вважає безпідставним посилання ОСОБА_1 щодо застосування у даній справі висновків рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 у справі № 3-28/2024(59/24) стосовно відповідності Коституції України (конституційності) абзацу першого, частини третьої, абзаців першого-третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.01.2014 № 1697-VII.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані конституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Коснтитуційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. 
У рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданям 252 народним депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Коституційний Суд України указав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційніть.
Пунктами 3, 4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 передбачено, що окремі приписи абзаці першого частини третьої статті 23 Закону україни «Про прокуратуру» від 14.01.2014 № 1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 01.01.2027 року. Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, на правовідносини під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.01.2014 № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують ічснувати після втрати ними чинності. 
Проаналізувавши чинні на момент звернення до суду норми права, які надають прокурору право для звернення до суду в інтересах держави в особі позивача, суд обґрунтовано відкрив 19.02.2024 провадження у даній справі, оскільки прокурором підтверджено підстави представництва інтересів держави в суді. 
Враховуючи викладене, клопотання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про залишення первісної позовної заяви без розгляду є необґрунтованою. 
Аналізуючи обставини, встановлені у судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, - підлягать задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національний природний парк «Голосіївський» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речових прав на земельну ділянку, - необхідно відмовити.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь платника Київської міської прокуратури підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6056,00 грн.
Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою - задовольнити.
Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:304:0007 шляхом припинення володіння ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) нерухомим майном - садово-дачним будинком АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 948211380000, номер запису про право власності 14974502). 
Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:304:007 шляхом зобов?язання ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) знести об?єкт самочинного будівництва - садово-дачний будинок та дерев?яну вбиральню, що розташовані по АДРЕСА_1 (за координатами у форматі десяткових градусів: 50.376333, 30.520973), а також демонтувати залишки паркану якими огороджена земельна ділянка навколо садового будинку за вказаною адресою. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь Київської міської прокуратури (вул. Предславинська, 45/9, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 02910019, банк ДКСУ м. Київ, код банку 820172, ІВАN НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 6056 (шість тисяч п?ятдесят шість) грн 00 коп. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національний природний парк «Голосіївський» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речових прав на земельну ділянку - відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Текст рішення виготовлений 27.04.2026.

Суддя:          Ю.Ю. Мазур