УХВАЛА

05 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 902/770/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Булгакової І. В.(головуючої), Власова Ю. Л. та Бенедисюка І.М., 
розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Вінницяобленерго" (далі - Товариство) 
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2026
за позовом Товариства 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінниця-Млин"
про стягнення 849 469 грн,

ВСТАНОВИВ:
Товариство 22.04.2026 (через систему "Електронний суд") звернулося до Касаційного господарського суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2026, а рішення Господарського суду Вінницької області від 24.12.2025 у справі № 902/770/25 залишити в силі.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 04.05.2026 для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі: Булгакова І.В. (головуюча), Власов Ю.Л. та Бенедисюк І.М.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; Кодекс) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Аналогічне положення закріплено і у частині першій статті 17 ГПК України.
Згідно з частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Позов у цій справі було подано у 2025 році, в якому відповідно до приписів статті 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2025" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2025 року був визначений у розмірі 3 028,00 грн. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є стягнення 813 119,86 грн вартості необлікованої електричної енергії та 36 349,44 грн вартості проведеного експертного дослідження, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 514 000 грн). 
Так, згідно з рішенням Господарського суду Вінницької області від 24.12.2025 у цій справі позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінниця-млин" на користь Товариства 813 119,86 грн вартості необлікованої електричної енергії, 36 349,44 грн вартості проведеного експертного дослідження та 9 757,44 грн судових витрат із сплати судового збору.
Постановою апеляційного господарського суду від 24.03.2026, зокрема: рішення Господарського суду Вінницької області від 24.12.2025 скасовано та ухвалено нове рішення, згідно з яким у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з Товариства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінниця-млин" судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 14 637 грн за подання апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у підпунктах "а", "б", "в" та "г" цієї ж норми.
Звертаючись із касаційною скаргою, Товариство зазначає, що наявні підстави для перегляду справи Верховним Судом, передбачені підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПРК України, оскільки справа має фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики, що полягає у необхідності формування єдиного підходу щодо застосування норм законодавства в аналогічних спорах, зокрема, між операторами систем розподілу та споживачами електричної енергії, оскільки стосується застосування положень Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії. 
Також за твердженням скаржника, рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та не відповідають нормам законодавства, у зв`язку з чим створюється прецедент, через який споживачі зможуть уникати відповідальності за порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії в частині незабезпечення збереження та цілісності засобів комерційного обліку та пломб.
Так, на думку скаржника, правовідносини становлять і значний суспільний інтерес, оскільки їх результат виходить за межі приватного інтересу сторін і безпосередньо впливає на сферу енергетичної безпеки країни, адже безоблікове споживання електричної енергії створює системні ризики для функціонування об`єднаної енергосистеми та призводить до розбалансування між фактично спожитими та облікованими обсягами електричної енергії.
Наведене, на думку скаржника, підпадає під дію підпунктів "а" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України та може бути підставою для перегляду цієї справи в касаційному порядку.
Верховний Суд виходить з того, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
З огляду на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
Проте наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржених судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже скаржником не наведено обґрунтованих доводів та не надано жодних доказів кількісного та якісного виміру наявності/відсутності питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Щодо ж до "виняткового значення" справи, то в цьому випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. 
Верховний Суд, розглянувши наведені доводи скаржника щодо наявності виняткового значення та значного суспільного інтересу у цій справі, передбаченого згаданим підпунктом "в" пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу, зауважує, що суспільний інтерес може полягати у важливості наслідків вирішення справи для значної кількості суб`єктів права або суспільних цінностей, що панують у державі, та спрямованих на забезпечення сталого розвитку держави, забезпечення у ній суспільного порядку, безпеки тощо.
Натомість спірне питання, яке порушує скаржник у касаційній скарзі, випливає з правочину (про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії), укладеного між сторонами спору, при цьому наслідки виконання/невиконання саме цього правочину мають юридичне значення лише для сторін такого договору.
У зв`язку з наведеним Суд вважає, що касаційна скарга також не містить переконливих аргументів, які б свідчили про виняткове значення цієї справи для скаржника.
Інші доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями та переоцінки встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Разом з тим незгода скаржника із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника прийняття цих судових рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судових рішень не на користь однієї із сторін справи є звичайним передбаченим процесуальним законом процесом.
Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію.
Водночас Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних обґрунтувань, тому що в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності". 
Отже, в касаційній скарзі скаржником належним чином не обґрунтовано та не доведено обставин, які можуть бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Також Європейський суд з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18) зазначив, що застосування критерію малозначності справи було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись частиною п`ятою статті 12, статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Вінницяобленерго" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 зі справи № 902/770/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк 

Суддя Ю. Власов