КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Провадження № 11-кп/824/2328/2026 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ЄУН: 752/24856/24 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді:  ОСОБА_2 
суддів  ОСОБА_3  
ОСОБА_4 
за участю 
секретаря  ОСОБА_5 
прокурора  ОСОБА_6 
потерпілих ОСОБА_7 
ОСОБА_8 
представника потерпілих  ОСОБА_9 
захисника  ОСОБА_10 
обвинуваченого  ОСОБА_11 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 12024100000000968за обвинуваченням 
ОСОБА_11 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, громадянина України, одруженого, маючого двох дітей, з середньою освітою, працюючого охоронцем ТОВ «Дельта-Донбас», який зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, 
за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_12 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року ОСОБА_11 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку, тривалістю 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цим же вироком вирішено питання цивільних позовів, процесуальних витрат та доля речових доказів у провадженні.

Вироком суду встановлено, що 30 серпня 2024 року приблизно о 12:10 год. ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Skoda Rapid» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись першою (крайньою правою) смугою проїзної частини Столичного Шосе у місті Києві зі сторони вул. Старокиївської в напрямку вул. Любомирської зі швидкістю близько 94,5 км/год, яка перевищувала максимально дозволену на даній ділянці 50 км/год, наближався до нерегульованого пішохідного переходу, позначеною дорожньою розміткою 1.14.2 «Зебра», інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.38.1-5.38.2 «Пішохідний перехід» ПДР України та пішохідними світлофорами, які були вимкнені.
В цей час, водій ОСОБА_13 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz G 400 D», р.н. НОМЕР_2 , рухаючись попереду в попутному напрямку та розташовуючись у другій (крайній лівій) смузі Столичного Шосе, з метою виконання вимог п. 18.1 ПДР України почав зменшувати швидкість перед вказаним нерегульованим пішохідним переходом, надаючи дорогу пішоходу ОСОБА_14 , який розпочав перетин проїзної частини Столичного Шосе по зазначеному нерегульованому пішохідному переходу, рухаючись зліва направо відносно руху автомобіля марки «Skoda Rapid» р.н. НОМЕР_1 .
Під час руху ОСОБА_11 в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3б, 12.9б, 18.4 ПДР України та в порушення вимог дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год» ПДР України, маючи об`єктивну можливість спостерігати за показниками спідометру та обрати безпечну швидкість в межах дозволеної, усвідомлюючи, що на даній ділянці дороги максимально дозволена швидкість руху складає 50 км/год, свідомо порушуючи швидкісний режим та нехтуючи безпечними прийомами керування, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.2 «Зебра», інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.38.1-5.38.2 «Пішохідний перехід» ПДР України та пішохідними світлофорами, які були вимкнені, маючи об`єктивну змогу спостерігати, як попереду в другій (крайній лівій) смузі попутного напрямку, перед нерегульованим пішохідним переходом почав зменшувати швидкість автомобіль марки «Mercedes-Benz G 400 D», р.н. НОМЕР_2 , та усвідомити, що на пішохідному переході перебувають люди, будучи обізнаним, що в даному випадку водій повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитись і може продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, відволікся від керування транспортним засобом, не переконався у відсутності пішоходів на пішохідному переході, внаслідок чого виїхав на нерегульований пішохідний перехід, який розміщувався поблизу будівлі № 1 на вул. Конча-Заспинській, а саме перед перехрестям з вул. Конча-Заспинською у місті Києві, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , який перетинав проїзну частину Столичного Шосе по нерегульованому пішохідному переходу, рухаючись зліва направо відносно руху автомобіля марки «Skoda Rapid» р.н. НОМЕР_1 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_14 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, з якими його госпіталізовано до КПК «Київська міська клінічна лікарня № 17», де 15 вересня 2024 року ОСОБА_14 від спричинених тілесних ушкоджень помер під час стаціонарного лікування.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. У решті - вирок залишити без змін.
Не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_11 та кваліфікацію дій останнього, прокурор вважає, що вирок суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку істотним порушенням вимог кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість, оскільки призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та особі винного, тобто, є несправедливим.

Не погоджуючись з вироком суду, потерпілі подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати вирок суду в частині призначеного ОСОБА_11 покарання та винести новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 286 ККУкраїни у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_16 не погоджуються з висновком суду першої інстанції, вважаючи, що лише покарання, пов`язане з позбавленням волі, відповідатиме принципу індивідуалізації покарання та узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Потерпілі вказують про те, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Однак, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_11 покарання не врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, невідворотність наслідків, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, думку потерпілих, а також безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - щире каяття.
Потерпілі звертають увагу на те, що за 10 місяців з моменту трагедії обвинувачений жодного разу не вибачився, не висловив каяття, не спробував налагодити контакт. Потерпілі не почули від нього жодного слова жалю, ні підтримки, ні співчуття, жодної копійки компенсації.
На думку потерпілих, позитивні дані про особу ОСОБА_11 , які суд першої інстанції врахував при призначенні покарання, не можуть бути визнані мотивованими підставами для застосування до нього положень ст. 75 КК України і звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням та призначення йому покарання у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України. Також при призначенні покарання судом першої інстанції залишено поза увагою те, що обвинувачений усвідомлював, що керує транспортним засобом, який є джерелом підвищеної небезпеки, і це покладає на нього особливо відповідальне ставлення до своїх водійських обов`язків. Нехтування ним Правилами дорожнього руху призвело до незворотних наслідків смерті людини.
Крім того, як вважають потерпілі, судом першої інстанції не надано оцінки наслідкам вчиненого злочину, а саме заподіяння смерті ОСОБА_14 , не надано належної оцінки характеру і мотивам допущених обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху, який рухався із швидкістю 94,5 км/год, яка перевищувала максимальну дозволену на даній ділянці 50 км/год, маючи об`єктивну можливість спостерігати за показниками спідометру та обрати безпечну швидкість в межах дозволеної, свідомо порушив швидкісний режим та свідомо нехтуючи безпечними прийомами керування спричинив ДТП.
Також, на переконання потерпілих, не було в повній мірі враховано їхню думку щодо необхідного покарання, а саме у виді позбавлення волі строком 8 років, та доводи прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.
Таким чином, як вважають потерпілі, необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим ОСОБА_11 нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, оскільки непрофесійне керування ним транспортним засобом та грубе порушення Правил дорожнього руху України призвело до смерті потерпілого. Тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі і виправлення та попередження вчинення можливих інших злочинів з боку ОСОБА_11 не можливе без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляційних скарг, потерпілих та їхнього представника, які подані апеляційні скарги потерпілих підтримали у повному обсязі, частково підтримали апеляційну скаргу прокурора в частині призначення обвинуваченому реального строку покарання, захисника та обвинуваченого, які просили відмовити у задоволенні поданих апеляційних скарг, вважаючи, що судом призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам закону, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до матеріалів судового провадження під час судового розгляду фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися, і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційних скаргах, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають. 

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого жодним з учасників кримінального провадження не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційних скарг про призначення обвинуваченому м`якого покарання, то колегія суддів доходить такого висновку. 

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання призначення покарання обвинуваченому дотримався вищевказаних вимог закону не у повному обсязі.

Так, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого діяння, яке згідно зі ст. 12 КК України є необережним тяжким злочином, його наслідки у виді смерті людини, дані про особу обвинуваченого, котрий до кримінальної відповідальності притягається вперше, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, має сім`ю, постійне місце роботи, утримує двох дітей, розкаявся у вчиненому, при цьому добровільно шкоду потерпілим не відшкодував. обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.
Разом із цим, з огляду на повне визнання обвинуваченим вини, щире каяття, необережний характер вчиненого, а також зважаючи на другорядну роль кари як мети покарання, суд визнав можливим виправлення обвинуваченого зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, із встановленням іспитового строку, який був би достатнім для того, щоб винний в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення, та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. 

Колегія суддів, з урахуванням наведених обставин, погоджується з рішенням суду про визначення обвинуваченому виду та розміру як основного, так додаткового покарання, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг в частині збільшення або зменшення обвинуваченому основного виду покарання у виді позбавлення волі, оскільки суд повною мірою у цій частині дотримався вимог положень ст. 50, 65 КК України. 

При цьому, колегія суддів, всупереч доводів апеляційних скарг потерпілих, вважає доведеною обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, - щире каяття, що знайшло своє підтвердження під час досудового розслідування і відображено у змісті обвинувального акту; під час судового розгляду, що дало підстави суду провести судовий розгляд в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а також під час апеляційного розгляду. 

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг про неправильне застосування судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ст. 75 КК України. 

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 2 пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 23 жовтня 2003 року, із змінами та доповненнями, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Таким чином, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, виявлене у мотивованому висновку, про можливість її виправлення без відбування покарання. 

Однак, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції у вироку на підтвердження прийнятого рішення не навів переконливих доводів, які б давали суду підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, а врахував обставини, які були враховані при вирішенні питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, а, окрім того, не врахував грубий характер порушень ПДР з боку обвинуваченого, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, та наслідки таких порушень. 

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для звільнення обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного оскаржуваним вироком покарання у виді позбавлення волі за вчинене ним кримінальне правопорушення. 

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання на підставіст.75 КК Україниє необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам вказаної статті, а, відтак, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг про застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню. 

Враховуючи застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, що потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, що відповідно до положень ст. 409 КПК України є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, колегія суддів доходить висновку про скасування вироку суду в частині призначеного покарання та ухвалення в цій частині на підставі ст.ст. 413, 420 КПК України нового вироку судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів враховує обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, а також обставини, враховані судом першої інстанції при вирішення питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, та доходить висновку про призначення обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі у межах, призначених судом першої інстанції, проте, яке належить відбувати реально, з позбавлення права керування транспортними засобами на 3 роки. 
Саме таке покарання буде відповідати вимогам ст. 65 КК Українита буде необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

З огляду на викладене, апеляційні скарги прокурора та потерпілих підлягають до задоволення частково, вирок суду в частині призначеного ОСОБА_11 покарання - скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового вироку в цій частині.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_12 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8  - задовольнити частково. 

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року щодо ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначеного покарання. 
Ухвалити в цій частині новий вирок:
Призначити ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін. 

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня його проголошення.

Судді:

____________________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4