ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 р. 	Справа № 520/20139/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Русанової В.Б. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 19.03.26 по справі № 520/20139/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Харківській області   
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому, з урахуванням уточнених, просив суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 21.03.2025 №0024401-2417-2030 UA63120270000028556.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 21.03.2025 прийняте контролюючим органом необґрунтовано, без урахування технічних характеристик майна та з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню у судовому порядку. Зазначає, що належне позивачу нежитлове приміщення є виробничо-складським будинком промисловості та не є об`єктом оподаткування відповідно до пп. "є" пп. 266.2.2 ПКУ.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2025 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 21.03.2025 №0024401-2417-2030-UA63120270000028556 в частині визначення ОСОБА_2 податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік у сумі 3546,64 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. 
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 968,96 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. 
Не погодившись з вказаним рішенням, ГУ ДПС у Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2025 скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги, відповідачем зазначено, що контролюючим органом обчислюється база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про цільове призначення нежитлової нерухомості, а у графі "Тип майна" зазначено нежитлові приміщення, без конкретизації приналежності, суд першої інстанції не взяв до уваги, що платником не проведено процедуру внесення змін до реєстраційних даних відповідно до ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку №1127. 
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу зазначає, що п. 266.3 ст. 266 ПК України регулює питання, пов`язані з базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Натомість питання, пов`язані з застосуванням ставки податку, регулюються саме п. 266.5 ст. 266 ПК України. Зазначає, що пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України не містить посилань на те, що власник має подати виключно правовстановлюючи документи. При цьому, доводи ГУ ДПС у Харківській області про те, що технічний паспорт на нежитлові приміщення не може вважатись документом, на підставі якого контролюючий орган визначає базу оподаткування, протирічить змісту пп. 266.3.2 п. 266.3 та п. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України. Позивач зазначає, що відповідно до Порядку №1127, проведення державної реєстрації вже зареєстрованого об`єкта може бути проведена за наявності двох одночасних умов: бажання заявника та наявність змін технічних характеристик закінченого будівництвом об`єкта. Однак, в об`єкті оподаткування не було змін технічних характеристик. більш того Порядок № 1127 взагалі не містить терміну як "підтип нерухомого майна". З урахуванням наведеного, позивач просив у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000,00 грн.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступнх висновків.
Матеріалами справи підтверджено, що з 15.02.2023 ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 14-25 загальною площею 352,9 кв.м, розташованих у літ. "И/1-2" за адресою: АДРЕСА_1 . 
Підставою набуття права власності є договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 15.02.2023 та зареєстрований у реєстрі за №151. Право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.02.2023, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з технічним паспортом на виробничий будинок, виготовленим станом на 01.11.2018, нежитлова будівля літ. "И/1-2" є виробничим будинком, а нежитлові приміщення 1-го поверху №№14-25 загальною площею 352,9 кв.м, розташовані у вказаній будівлі, за цільовим призначенням є складськими та гаражними приміщеннями.
Головним управлінням ДПС у Харківській області сформовано податкове повідомлення-рішення від 21.03.2025 №0024401-2417-2030-UA63120270000028556, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 податковий рік у розмірі 3940,72 грн. 
04.04.2025 представник позивача звернувся до Головного управління ДПС у Харківській області із заявою про проведення звірки даних щодо податкового повідомлення-рішення від 21.03.2025 у порядку підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України.
За результатами розгляду зазначеної заяви Головним управлінням ДПС у Харківській області складено листом від 16.04.2025 №21329/6/20-40-24-17-22 відмовлено у скасуванні податкового повідомлення-рішення від 21.03.2025 та у формуванні нового податкового повідомлення-рішення, із зазначенням про необхідність надання до Державного реєстру речових прав документів, які підтверджують, що нежитлова будівля літ. "И/1-2" є виробничим будинком. 
20.05.2025 представник позивача повторно звернувся до Головного управління ДПС у Харківській області із заявою в порядку досудового врегулювання спору щодо податкового повідомлення-рішення від 21.03.2025.
Листом від 03.06.2025 №32053/6/20-40-24-17-22 Головне управління ДПС у Харківській області надало відповідь на заяву від 20.05.2025, у якій зазначило про відсутність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення та формування нового податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до змісту податкового повідомлення-рішення від 21.03.2025 об`єктом оподаткування визначено нежитлову будівлю загальною площею 352,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , а ставку податку застосовано у розмірі 1 відсотка від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2023.
Позивач, не погодившись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню на суму 3546,64 грн., тобто в частині суми податкового зобов`язання, визначеної відповідачем понад розмір, який підлягав нарахуванню з урахуванням ставки 0,1 відсотка.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України №2755-VI від 02.12.2010 (далі - ПК України).
У відповідності до пункту 1.1 статті 1 ПК України, зазначений кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Відповідно до пп. 4.1.1 п. 4.1 статті 4 ПК України кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу.
Підпунктом 16.1.4 п. 16.1 статті 16 ПК України передбачений обов`язок платника податків сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку та строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи (п. 36.1 ст. 36 ПК України).
Підстави, порядок обчислення та справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачені статтею 266 ПК України.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до підпункту "б" підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.
Об`єктом оподаткування, відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, стали об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частка.
Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2. пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується, зокрема, для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів.
Підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).
Згідно з підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Відповідно до положень Податкового кодексу України, на підставі ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", керуючись ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", на 11 сесії Харківської міської ради прийнято рішення від 22.02.2017 №542/17 "Про місцеві податки і збори у місті Харкові", яким зокрема, встановлено на території міста Харкова на 2017 рік та наступні роки місцеві податки і збори. Згідно п. 4 рішення №542/17 набрало чинності з 01.03.2017.
Згідно з Додатком № 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про місцеві податки і збори у місті Харкові" від 22.02.2017 № 542/17 ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб встановлюються у відсотках до мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м. бази оподаткування.
Пунктом 5 додатку 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання Про місцеві податки і збори у місті Харкові від 22.02.2017 № 542/17, в редакції змін внесених рішенням Харківської міської ради від 28.11.2018 № 1284/18, встановлено, що ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні 1 відсоток; 2) будівлі офісні 1 відсоток; 3) будівлі торговельні 1 відсоток; 4) гаражі 0,1 відсотка; 5) будівлі промислові та склади 0,25 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі 0 відсотків; 8) інші будівлі 0,1 відсотка.
Матеріалами справи підтверджено, що розмір податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні за 2023 рік визначений відповідачем із застосуванням ставки податку у розмірі 1 відсоток від мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2023 за 1 кв.м. нерухомості, тобто як для об`єктів нежитлової нерухомості, віднесених до будівель готельних, офісних, торговельних або будівель для публічних виступів, відповідно до Додатку №1 до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 №542/17.
Разом з тим, у спірних правовідносинах при визначенні належності спірного об`єкта до відповідного виду нежитлової нерухомості контролюючий орган виходив виключно з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у яких відсутня інформація про підтип нерухомого майна та його функціональне призначення.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом не лише на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а й на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Таким чином, законодавець прямо передбачив альтернативні джерела встановлення характеристик об`єкта нерухомого майна для цілей оподаткування, а тому посилання відповідача виключно на дані реєстру як на єдину підставу для визначення виду спірного об`єкта та, відповідно, ставки податку, не ґрунтуються на повному та правильному застосуванні положень статті 266 ПК України.
Матеріалами справи встановлено, що 04.04.2025 представник позивача звернувся до відповідача із заявою про проведення звірки даних щодо спірного податкового повідомлення-рішення в порядку підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України. До цієї заяви долучені документи на підтвердження характеристик спірного об`єкта нерухомості, у тому числі технічний паспорт, виготовлений станом на 01.11.2018, згідно з яким нежитлова будівля літ. "И/1-2" є виробничим будинком, а належні позивачу нежитлові приміщення 1-го поверху №№14-25 є складськими та гаражними приміщеннями.
Відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України платники податку мають право звернутися до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку, розміру загальної площі таких об`єктів, права на користування пільгою із сплати податку, розміру ставки податку та нарахованої суми податку. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) такому платнику нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).
Колегія суддів зазначає, що після подання позивачем документів на підтвердження характеристик належного йому об`єкта нерухомості у відповідача виник обов`язок надати їм належну оцінку та перевірити, чи відповідає застосована ставка податку дійсним характеристикам цього об`єкта.
Таким чином, доводи податкового органу, що через відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про підтип нерухомого майна відповідач був позбавлений можливості визначити іншу ставку податку, ніж 1 відсоток, є необгрунтованими.
Так, зі змісту листів Головного управління ДПС у Харківській області від 16.04.2025 №21329/6/20-40-24-17-22 та від 03.06.2025 №32053/6/20-40-24-17-22 встановлено, що відповідач, відмовляючи у скасуванні спірного податкового повідомлення-рішення та формуванні нового, фактично виходив із того, що позивач мав забезпечити внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з метою підтвердження того, що нежитлова будівля літ. "И/1-2" є виробничим будинком.
Колегія суддів зазначає, що пункт 58 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, на який посилається відповідач, регламентує порядок вчинення реєстраційних дій державним реєстратором та не встановлює для власника нерухомого майна окремого обов`язку щодо внесення до реєстру додаткових відомостей саме для цілей податкового адміністрування.
Тобто, відповідно до положень Порядку №1127 відсутній механізм, відповідно до якого власник уже зареєстрованого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно окремі уточнення щодо функціонального призначення будівлі лише з мотивів правильного визначення контролюючим органом ставки податку.
Факт відсутності у реєстрі відомостей про функціональне призначення об`єкта нерухомості не надає контролюючому органу права довільно відносити такий об`єкт до категорії тих, для яких рішенням органу місцевого самоврядування встановлена максимальна ставка податку 1 відсоток.
Так, за змістом пункту 5 Додатку №1 до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 №542/17 у редакції, чинній станом на 01.01.2023, ставка податку у розмірі 1 відсоток встановлена лише для чітко визначених видів нежитлової нерухомості, а саме: будівель готельних, будівель офісних, будівель торговельних та будівель для публічних виступів. Для гаражів та інших будівель встановлено ставку 0,1 відсотка, а пункт 5, який раніше стосувався будівель промислових та складів, був виключений рішенням Харківської міської ради від 28.11.2018 №1284/18.
Отже, у 2023 році для спірних правовідносин значення має не загальне припущення контролюючого органу щодо нежитлового характеру об`єкта, а саме встановлення того, чи відноситься цей об`єкт до однієї з категорій, для яких рішенням міської ради прямо передбачена ставка 1 відсоток.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що належні позивачу нежитлові приміщення є будівлями готельними, офісними, торговельними або будівлями для публічних виступів.
Водночас, долучений позивачем технічний паспорт свідчить про те, що нежитлова будівля літ. "И/1-2" є виробничим будинком, а приміщення позивача у цій будівлі є складськими та гаражними приміщеннями.
Колегія суддів зазначає, що технічний паспорт є документом технічної інвентаризації, який містить відомості про склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта нерухомого майна, а тому є належним та допустимим доказом для встановлення характеристик спірного об`єкта нерухомості. Водночас, відповідачем не надано доказів того, які б підтверджував віднесення спірного об`єкта нерухомості до категорії об`єктів, для яких у 2023 році встановлено ставку 1 відсоток. 
Також, колегія суддів врховує, що позивач у даній справі не заперечує сам факт наявності у нього обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, однак оскаржує лише правильність визначення ставки податку та, як наслідок, розміру податкового зобов`язання. Позивач вказує, що до спірного об`єкта підлягає застосуванню ставка 0,1 відсотка, а належний до сплати розмір податку за 2023 рік становить 394,08 грн, а не 3940,72 грн, як це визначено відповідачем.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача у цій справі є скасування спірного податкового повідомлення-рішення в частині суми податкового зобов`язання, визначеної відповідачем понад розмір, який підлягав нарахуванню з урахуванням ставки 0,1 відсотка.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 21.03.2025 №0024401-2417-2030-UA63120270000028556 в частині визначення позивачу податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік у сумі 3546,64 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05.07.2012 №5076-VI "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.
На підтвердження наявності підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн позивачем надано копії договору № 4/2024 про надання правничої (правової) допомоги від 03.07.2024, додаткову угоду № 4 від 23 квітня 2026 року, акт № 2 приймання-передачі наданих послуг від 02.05.2026, відповідно до якого адвокат передав, а клієнт прийняв послуги з підготовки і подання до Другого апеляційного адміністративного суду відзиву від 27.04.2026 на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адмістративного суду від 19.03.2026 по справі № 520/20139/25, детальний опис наданих робіт від 04.05.2026 та квитанцію від 04.05.2026 про сплату наданих послуг у розмірі 2000,00 грн.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Верховним Судом сформовано усталену практику з питань стягнення витрат на правничу допомогу. Так, Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №826/15063/18 та від 22 жовтня 2021 року у справі №160/7922/20 виходив з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Отже, відповідно до положень статті 134 КАС України встановлено, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Варто зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі спонукає суб`єкта владних повноважень утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 23.01.2025 по справі №240/32993/23, що враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Колегія суддів зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що сума в розмірі 1000,00 грн. в якості судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою під час розгляду справи в Другому апеляційному адміністративному суді, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 по справі № 520/20139/25 - залишити без змін. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Г.Сковороди, буд. 46, код ЄДРПОУ 43983495) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	В.Б. Русанова   Я.В. П`янова