ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/35679/21 Суддя (судді) першої інстанції: Морська Галина Михайлівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Грибан І.О., Ключковича В.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м.Києві та Київській області від 23.09.2021 про відмову в оформленні ОСОБА_1 паспорта громадянина України;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС в м.Києві та Київській області видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі картки як для особи, яка досягла 14-річного віку та звертається вперше.
Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки станом на дату прийняття оскаржуваного рішення, відповідач мав об`єктивну можливість щодо встановлення факту, що позивач є громадянином України.
Вважає, що Порядком №302 відповідача не наділено правом відмовлення особі в оформленні і видачі паспорта у зв`язку із не підтвердженням належності до громадянства України, що зазначено єдиною підставою прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що до оформлення паспорта громадянина України позивачем не надано документів, що підтверджують факт належності особи до громадянства України. Вважає, що суд першої інстанції не проаналізував належним чином заперечення відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву.
Крім того, апелянт наголошує, що саме до дискреційних повноважень органів ДМС належить прийняття таких рішень, кінцевим наслідком яких є документування паспортом громадянина України. Тому позовна вимога про зобов`язання відповідача прийняти стосовно позивача конкретне рішення порушує принцип розподілу влади та є втручанням у виключну компетенцію уповноваженого на прийняття такого рішення органу.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2025 та від 10.12.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від представника позивача до суду 13.11.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, не досягнувши повноліття та віку, достатнього для видачі паспорта громадянина України, була документована проїзним документом дитини НОМЕР_1 , виданим ГУДМС України в АР Крим (орган 0101) 20.09.2012 року (строк дії: до 20.09.2015).
У зв`язку із закінченням строку дії вказаного вище документа, позивачка документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , виданим Печерським відділом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (орган 8030) 12.08.2015 року.
Із серпня 2015 року, будучи неповнолітньою дитиною, разом із батьками - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - громадянами України, на тривалий період виїхала за кордон, де у зв`язку з сімейними обставинами перебуває по час звернення до суду.
Позивачка 26.08.2021 через представника (адвоката Чепур Д.Д.) звернулася до Вишгородського відділу до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України. До заяви надано копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , виданого 12.08.2015, дійсний до 12.08.2019, орган видачі 8030, копію свідоцтва про народження та його переклад, копії картки платників податків на ім`я ОСОБА_1 , копії паспортів громадянина України та копії довідок про внесення відомостей до ЄДДР її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , копію довідки про реєстрацію особи громадянином України № 10/А-133 на ім`я ОСОБА_2 .
Відповідач 23.09.2021 прийняв рішення про відмову в оформлені позивачу паспорта громадянина України. Дане рішення мотивоване не підтвердженням належності позивача до громадянства України.
В оскаржуваному рішенні зазначено, що оформлення паспорта громадянина України здійснюється відповідно до Постанови КМУ від 25 березня 2015 № 3 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення держав визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі Порядок). Пунктом 39 Порядку передбачено, що рішення про оформлень паспорта громадянина України приймається територіальним підрозділом. ДМС за результатами ідентифікації особи та перевірки факту належності особи до громадянства України. Проведеною перевіркою особу встановлено, але не підтверджено належність до громадянства України. Відповідно до пункту 100 Порядку Вишгородським відділом прийнято рішення про відмову в оформленні паспорта громадянина України. Для підтвердження належності до громадянства України рекомендовано звернутися до суду. Для оформлення паспорта громадянина України повідомлено про повторне звернення до Вишгородського відділу з відповідним рішенням суду.
Не погодившись із відмовою в оформленні паспорта громадянина України, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи визначає Закон України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VІ від 20.11.2012 (далі - Закон № 5492-VІ).
Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України (ч. 1 с. 21 Закону № 5492-VІ).
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб безпосередньо визначає Закон України «Про громадянство України».
Так, як визначено приписами статті 1 Закону України «Про громадянство України», громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.
Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» № 302 від 25.03.2015 (далі - Постанова № 302).
Відповідно до п. 35 Постанови № 302 заявник для оформлення паспорта подає такі документи:
1) свідоцтво про народження або документ, що підтверджує факт народження, виданий компетентними органами іноземної держави (далі - свідоцтво про народження);
2) оригінали документів, що підтверджують громадянство та посвідчують особу батьків або одного з них, які на момент народження особи перебували у громадянстві України (для підтвердження факту належності особи до громадянства України).
У разі відсутності таких документів або у разі, коли батьки чи один із батьків такої особи на момент її народження були іноземцями або особами без громадянства, або у разі набуття особою громадянства України на території України подається довідка про реєстрацію особи громадянином України;
3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон (для осіб, які постійно проживали за кордоном, після повернення їх в установленому порядку на проживання в Україну та для осіб, які набули громадянство України за кордоном);
4) посвідчення про взяття на облік бездомних осіб (для бездомних осіб);
5) довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (для внутрішньо переміщених осіб);
6) рішення суду про встановлення особи (для осіб, яких не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи);
7) документ, що посвідчує особу законного представника/уповноваженої особи, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника/уповноваженої особи;
8) документи, що підтверджують сплату адміністративного збору, або оригінал документа про звільнення від його сплати. Оригінал документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертається заявнику, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати;
9) документи, що підтверджують відомості для внесення додаткової змінної інформації до безконтактного електронного носія та у паспорт (за наявності таких документів):
про місце проживання - довідку органу реєстрації встановленого зразка;
про народження дітей - свідоцтва про народження дітей;
про шлюб і розірвання шлюбу - свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, або виданий компетентними органами іноземної держави документ, який згідно з її національним законодавством підтверджує відповідний факт;
про зміну імені - свідоцтво про зміну імені, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, або виданий компетентними органами іноземної держави документ, який згідно з її національним законодавством підтверджує відповідний факт;
довідку про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків або повідомлення про відмову від його прийняття;
10) документ, виданий відповідним органом, установою, організацією, який містить фотозображення особи, - для осіб, які звертаються за оформленням паспорта вперше після досягнення 18-річного віку. У разі відсутності такого документа особа подає письмове звернення в довільній формі, в якому зазначається інформація про адресу місць проживання, навчання, роботи, установ виконання покарань та інша інформація, відомості про батьків або інших родичів, які будуть залучені до проведення процедури встановлення особи;
11) одну фотокартку розміром 10 х 15 сантиметрів для внесення відцифрованого образу обличчя особи шляхом сканування із застосуванням засобів Реєстру - для оформлення паспорта особі, яка не може пересуватися самостійно у зв`язку з тривалим розладом здоров`я, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку, або особі, яка відбуває покарання в установах виконання покарань або перебуває на тривалому стаціонарному лікуванні в закладах МОЗ закритого типу (в разі потреби). Фотокартка повинна відповідати вимогам рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (IКAO) Doc 9303.
Відповідно до п. 39 Постанови № 302 ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Пошук в Реєстрі інформації щодо особи здійснюється за поданими персональними даними (у тому числі тими, що змінилися). До запровадження органами реєстрації внесення до Реєстру відомостей про місце проживання особи в установленому законодавством порядку відомості про реєстрацію місця проживання, які подаються заявником, перевіряються за даними обліку територіального органу ДМС. Рішення про оформлення паспорта приймається територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації особи та перевірки факту належності особи до громадянства України.
Відповідно до п. 100 Постанови № 302 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС має право відмовити особі в оформленні або видачі паспорта, якщо: 
1) особа не є громадянином України; 
2) особа вже отримала паспорт (у тому числі паспорт зразка 1994 року), який є дійсним на день звернення (крім випадків обміну паспорта у зв`язку з виявленням помилки в інформації, внесеній до нього; звернення для обміну протягом одного місяця до дати закінчення строку дії паспорта: непридатності для подальшого використання); 
3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану заявником інформацію; 
4) за видачею паспорта звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень на отримання паспорта; 
5) особа подала не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта; 
6) особу не встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи.
Відповідно до фактичних обставин у справі, підставою для відмови позивачці у оформленні паспорта громадянки України відповідач зазначив «не підтвердження належності до громадянства України».
Водночас з матеріалів справи вбачається, що позивач до досягнення повноліття та віку, достатнього для видачі паспорта громадянина України була документована проїзним документом дитини НОМЕР_1, виданим ГУДМС України в АР Крим (орган 0101) 20.09.2012 (строк дії: до 20.09.2015) (а.с.11).
Крім того, у зв`язку із закінченням строку дії вказаного документа, позивач була документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданим Печерським відділом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, орган 8030 12.08.2015 (а.с.12).
При цьому, будь-яких доказів, що вказані документи отримані позивачем не на законних підставах матеріали справи не містять. 
Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI), в редакції, яка діяла на момент прийняття відповідачем протиправного рішення, визначає правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 7 Закону № 5492-VI до Реєстру вносяться відомості про громадянство або його відсутність та підстави набуття громадянства України.
Статтею 13 Закону № 5492-VI встановлюються назва та види документів, що оформлюються із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру, до переліку яких входить паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 5492-VI визначено, що розпорядник Реєстру - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Аналіз правових норм дає підстави стверджувати, що інформація в реєстрі підтверджує правовий статус особи на території України.
Згідно наявної в матеріалах справи довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 15.09.2025 № 1830428-2005 вбачається, що Єдиний державний демографічний реєстр містить інформацію про те, що позивачка є громадянкою України, і відповідач не надав доказів на спростування цього (а.с.93).
Що стосується відмови в оформленні ОСОБА_1 паспорта громадянина України, то колегія суддів зазначає, що відповідач станом на дату прийняття оскаржуваного рішення мав об`єктивну можливість щодо встановлення факту, що позивач є громадянином України.
Також судова колегія зазначає, що Порядком №302 не передбачено підставу для відмови в оформленні і видачі паспорта громадянина України у зв`язку з не підтвердженням належності до громадянства України
Щодо доводів апелянта про те, що заявник подав не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорту, колегія суддів зазначає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення жодним чином не посилався на таку підставу та не мотивував такою підставою прийняте ним рішення. 
Також в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 від 12.08.2015 строком дії до 12.08.2019 визнаний таким, що підлягає вилученню та знищенню, як оформлений і виданий з порушенням вимог чинного законодавства України відповідно до висновку службового розслідування ГУДМС України в м. Києві.
Водночас судова колегія зазначає, що єдиною підставою прийняття рішення про відмову в оформленні паспорта громадянина України зазначено, що не підтверджено належність до громадянства України. Наведена підстава спростована під час розгляду справи позивачем в суді першої та апеляційної інстанціях.
Окрім того, суд зазначає, що висновки службового розслідування не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, висновок за результатами службового розслідування є лише носієм певної інформації. 
Отже, доводи апелянта щодо не підтвердження належності позивачки до громадянства України не ґрунтуються на достатніх, достовірних, юридично спроможних доказах. Сумніви відповідача щодо належності позивача до громадянства України є припущеннями.
Додержання уповноваженим органом вимог закону щодо підстав набуття позивачем громадянства України не є предметом даного спору.
Так, у постанові від 21.03.2023 у справі № 420/7530/21, Верховний Суд наголошує, що обов`язок доказування або виправлення помилок та недоліків (у випадку якщо такі мали місце) покладається виключно на державний орган, що приймав рішення, та ні в якому разі не є підставою для обмеження у правах та свободах, або незаконному позбавленню громадянства України.
Конституційний Суд України у Рішенні №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року висловив правову позицію, відповідно до якої, рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути гарантією стабільності суспільних відносин, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.
Суд наголошує, що державним органом позивачу видано 20.09.2012 проїзний документи дитини НОМЕР_1. Крім того, у зв`язку із закінченням строку дії вказаного документа, позивачка була документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданим Печерським відділом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74).
Водночас, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).
Суд враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, який у Рішенні від 20.01.2012 року "Рисовський проти України" зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.
Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Це є гарантією стабільності суспільних відносин, яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки
Вищевикладене, на думку колегії суддів, у повній мірі спростовує викладені управлінням в апеляційній скарзі твердження.
Щодо доводів апелянта про наявність у апелянта дискреційних повноважень, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
З урахуванням тієї обставини, що оскаржувана відмова відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача оформити і видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі картки як для особи, яка звертається вперше, що є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року у справі №640/35679/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

В.Ю.Ключкович