Справа № 444/84/26
Провадження № 2/444/849/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року        м. Жовква
Жовківський районний суд Львівської області у складі:
головуючий суддя Мікула В. Є.
секретар судового засідання Сенько М.-Ю.В.
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області  цивільну справу за позовною заявою заявників  ОСОБА_1 (паспорт громадянина України серія НОМЕР_1 , виданий Червоноградським MB УМВС України у Львівській області 17.06.1996 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; тел. НОМЕР_3 ) та  ОСОБА_2 (паспорт громадянина України серія НОМЕР_4 , виданий Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 21.03.1997 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_3 ) до Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області (адреса: вул. Я. Мудрого 3, м. Рава-Руська, Львівський р-н, Львівська область, 80314; ЄДРПОУ: 04056256; електронна пошта: rawa_mrada@meta.ua; телефон: 03-252-43-505, 44-888), третя особа: Рава-Руська Державна Нотаріальна контора Львівської області м. Рава-Руська, вул. Я. Мудрого, 3, Львівського району, Львівської області Індекс: 80316, тел. 03-252-44 899) про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В : 

Свої позовні вимоги позивачі мотивують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. 
ОСОБА_2 звернувся в Рава-Руську ДНК для отримання свідоцтва про права на спадщину за заповітом після смерті матері. Державний нотаріус Рава-Руської ДНК завів спадкову справу. Проте відмовив Позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку та господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки Позивачем не подано необхідних документів, що посвідчують право власності на спадкове нерухоме майно. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.
ОСОБА_1 звернувся в Рава-Руську ДНК для отримання свідоцтва про права на спадщину за заповітом після смерті батька. Державний нотаріус Рава-Руської ДНК завів спадкову справу та видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_3 та з 1/3 частину господарських будівель і споруд. Проте відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_3 , після смерті його батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був спадкоємцем своєї матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , після котрої він прийняв спадщину, але не оформив свої спадкових прав.
Позивач повідомляє, що Свідоцтво про право особистої власності на будівлю підтверджує, що будинок АДРЕСА_3 належав ОСОБА_4 , як голові колгоспного типу двору.
Довідка підтверджує, що станом на 30.06.1990 р. головою двору в АДРЕСА_3 був ОСОБА_4 , а членами двору: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Дані взяті з по господарської книги Річківської сільської ради за 1986 - 1990 рр. 
Станом на 15.04.1991р ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не втратили права на частку в майні колгоспного типу двору в АДРЕСА_3 , довідка додається.
Згідно ст. 120 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року майно колгоспного типу двору належить його членам на праві сумісної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Отже всі члени колгоспного двору, формально мають право згідно діючого на той час законодавства, на спільну власність у колгоспному дворі, а саме по 1/3 частині нерухомого майна колгоспного двору та по 1/3 частині господарських будівель і споруд даного двору, яке збереглося після його припинення.
З метою оформлення права власності Позивачі звернулися в Рава - Руську міську раду Львівського району, Львівській області. Проте їм було відмовлено та усно роз`яснено, що реєстрація їх права власності на частки в будинку можлива лише за рішенням суду.
На підставі вищевикладеного та відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Оскільки господарство в АДРЕСА_3 відносилося до колгоспного типу двору, члени двору мають право на частку в даному майні. Однак оскільки з 01.01.2013 року змінено порядок реєстрації прав на нерухоме майно і відповідно до ч.1 п. 9 ст. 27 Закону України «Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстрація їх права власності на частки будинку можлива лише за рішенням суду.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у по господарські книги місцевих Рад.
Діючою на той час постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, було передбачено порядок реєстрації будинків в сільських населених пунктах, а тому записи в по господарських книгах підтверджується власність.
Згідно п 6-7 Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані по господарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції).
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в майні.
Довідка котра видана КП ЛОР «Червоноградським міжміським БТІ» підтверджує, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , зареєстровано за колгоспним двором, головою якого був ОСОБА_4 .
Житловий будинок в АДРЕСА_3 , в арешті, під забороною та в заставі не перебуває.
Житловий будинок господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_3 складається з приміщень:
житлової (площею 17,9 кв.м.);
житлової (площею 18,3 кв.м.);
житлової (площею 12,7 кв.м.);
веранда (площею 4,6 кв.м.);
кладова (площею 3,1 кв.м.);
кухня (площею 14,4 кв.м.).
Загальна площа житлового будинку 71,0 кв.м. (житлова площа 48,9 кв.м., допоміжна площа 22,1 кв.м.) та господарські будівлі, що підтверджується технічним паспортом.
На підставі вищевикладеного Позивачі просять визнати за ними право власності.
Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства України, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок та господарські будівлі.
На підставі вищевикладеного Позивачі вважають, що вони являються власниками житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 та господарських будівель. Тому з врахуванням наведених обставин справи, права Позивачів підлягають захисту в судому порядку.
Враховуючи вищенаведене, позивачі змушені звернутися за захистом своїх прав до суду з даним позовом та просять задовольнити позовні вимоги повністю.
Позивачі в підготовче судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення такого були повідомлені належним чином, однак надіслали на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять позов задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечують.
Представник відповідача Рава - Руської міської ради Львівського району, Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Однак, представник відповідача - Рава-Руської міської ради Львівського району, Львівської області надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника. У вирішенні даної справи покладається на думку суду.
Представник третьої особи Рава - Руської ДНК в підготовче судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином. Однак надіслала на адресу суду спадкову справу та клопотання про розгляд справи у її відсутності. У вирішенні даної справи покладається на думку суду.
Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. 
ОСОБА_2 звернувся в Рава-Руську ДНК для отримання свідоцтва про права на спадщину за заповітом після смерті матері. Державний нотаріус Рава-Руської ДНК завів спадкову справу. Проте відмовив Позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку та господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки Позивачем не подано необхідних документів, що посвідчують право власності на спадкове нерухоме майно. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.
ОСОБА_1 звернувся в Рава-Руську ДНК для отримання свідоцтва про права на спадщину за заповітом після смерті батька. Державний нотаріус Рава-Руської ДНК завів спадкову справу та видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_3 та з 1/3 частину господарських будівель і споруд (додається). Проте відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_3 , після смерті його батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був спадкоємцем своєї матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , після котрої він прийняв спадщину, але не оформив свої спадкових прав.
Позивач повідомляє, що Свідоцтво про право особистої власності на будівлю підтверджує, що будинок АДРЕСА_3 належав ОСОБА_4 , як голові колгоспного типу двору.
Довідка підтверджує, що станом на 30.06.1990 р. головою двору в АДРЕСА_3 був ОСОБА_4 , а членами двору: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Дані взяті з по господарської книги Річківської сільської ради за 1986 - 1990 рр. 
Станом на 15.04.1991р ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не втратили права на частку в майні колгоспного типу двору в АДРЕСА_3 .
Згідно ст. 120 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року майно колгоспного типу двору належить його членам на праві сумісної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Отже всі члени колгоспного двору, формально мають право згідно діючого на той час законодавства, на спільну власність у колгоспному дворі, а саме по 1/3 частині нерухомого майна колгоспного двору та по 1/3 частині господарських будівель і споруд даного двору, яке збереглося після його припинення.
З метою оформлення права власності Позивачі звернулися в Рава - Руську міську раду Львівського району, Львівській області. Проте їм було відмовлено та усно роз`яснено, що реєстрація їх права власності на частки в будинку можлива лише за рішенням суду.
На підставі вищевикладеного та відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Оскільки господарство в АДРЕСА_3 відносилося до колгоспного типу двору, члени двору мають право на частку в даному майні. Однак оскільки з 01.01.2013 року змінено порядок реєстрації прав на нерухоме майно і відповідно до ч.1 п. 9 ст. 27 Закону України «Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстрація їх права власності на частки будинку можлива лише за рішенням суду.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у по господарські книги місцевих Рад.
Діючою на той час постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, було передбачено порядок реєстрації будинків в сільських населених пунктах, а тому записи в по господарських книгах підтверджується власність.
Згідно п 6-7 Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані по господарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції).
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в майні.
Довідка котра видана КП ЛОР «Червоноградським міжміським БТІ» підтверджує, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , зареєстровано за колгоспним двором, головою якого був ОСОБА_4 .
Житловий будинок в АДРЕСА_3 , в арешті, під забороною та в заставі не перебуває.
Житловий будинок господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_3 складається з приміщень:
житлової (площею 17,9 кв.м.);
житлової (площею 18,3 кв.м.);
житлової (площею 12,7 кв.м.);
веранда (площею 4,6 кв.м.);
кладова (площею 3,1 кв.м.);
кухня (площею 14,4 кв.м.).
Загальна площа житлового будинку 71,0 кв.м. (житлова площа 48,9 кв.м., допоміжна площа 22,1 кв.м.) та господарські будівлі, що підтверджується технічним паспортом.
На підставі вищевикладеного Позивачі просять визнати за ними право власності.
Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства України, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок та господарські будівлі.
На підставі вищевикладеного Позивачі вважають, що вони являються власниками житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 та господарських будівель. Тому з врахуванням наведених обставин справи, права Позивачів підлягають захисту в судому порядку.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів належить задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із положеннями п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до вимог ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкоємця, у тому числі зачаті за життя спадкоємця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 
Вищенаведене свідчить про необхідність задоволення позову в повному обсязі. 
Керуючись ст., ст. 23, 247, 258, 259, 264, 265, 319, 354 ЦПК України, суд, 
В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задоволити.
Визнати за ОСОБА_1 (паспорт громадянина України серія НОМЕР_1 , виданий Червоноградським MB УМВС України у Львівській області 17.06.1996 року, реєстраційний номер обліковової картки платника податків: НОМЕР_2 ), в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був спадкоємцем своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після якої він прийняв спадщину, але не оформив свої спадкових прав, право власності на 1/2 частину житлового будинку (загальна площа житлового будинку 71,0 кв.м (житлова площа 48,9 кв.м, допоміжна площа 22,1 кв.м) та на 1/3 частину господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_2 (паспорт громадянина України серія НОМЕР_4 , виданий Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 21.03.1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ), в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частину житлового будинку (загальна площа житлового будинку 71,0 кв.м (житлова площа 48,9 кв.м, допоміжна площа 22,1 кв.м) та на 1/3 частину господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 14.04.2026 року.

Суддя:      Мікула В. Є.