ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

19 травня 2026 року	Справа №160/2444/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

03.02.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 23.10.2025 №045750034704 щодо відмови у призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки від 23.04.1989 серія НОМЕР_1 з 19.08.1982 по 11.01.1988, з 22.03.1988 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 14.02.1992, з 25.06.1992 по 31.08.1992 та з 01.09.1992 по 01.06.1999 роки та призначити пенсію за віком з 16.10.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою від 16.10.2025 року щодо призначення пенсії за віком. За принципом екстериторіальності рішенням від 23.10.2025 №045750034704 Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області відмовлено позивачу у призначенні пенсії за відсутності необхідного страхового стажу. Так, до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки від 23.04.1989 серія НОМЕР_1 з 19.08.1982 по 11.01.1988, з 22.03.1988 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 14.02.1992, з 25.06.1992 по 31.08.1992 та з 01.09.1992 по 01.06.1999 роки. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що суперечать чинному законодавству України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами з 25.02.2026, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та витребувано матеріали, що були на розгляді при прийнятті спірного рішення, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
20.02.2026 на виконання ухвали суду від 30.05.2025 від відповідача до суду надійшли матеріали, що були на розгляді при прийнятті пенсійним органом спірного рішення, та відзив на позовну заяву, в якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у позові повністю. Головним управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву Позивача та за результатами розгляду такої заяви прийнято рішення від 23.10.2025 року №045750034704 про відмову у призначенні пенсії зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 16.10.2025 ОСОБА_1 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Станом на день звернення, позивачу виповнилося повних 60 років, страховий стаж складав 19 років 10 місяців 2 дні, з необхідних від 32 років.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 23.10.2025 №045750034704 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу в 32 роки. Зазначена відмова зумовлена наступними обставинами:
«За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки записи про власника трудової книжки на титульній сторінці не посвідчено печаткою підприємства яке відкривало дану трудову; крім того запис дати заповнення трудової містить виправлення яке не завірено належним чином. 
Додатково повідомляємо, що зарахування періодів роботи в Казахстані з 19.08.1982 по 11.01.1988, з 22.03.1988 по 31.12.1991, можливо після надходження інформації з органу що здійснює пенсійне забезпечення в даній державі про неотримання таких виплат або після закінчення 45 днів з дати надсилання даного запиту, в разі неотримання відповіді. 
Період роботи в Казахстані з 01.01.1992 по 14.02.1992 не буде враховано до страхового стажу, оскільки 19.06.2023р. Україною припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., тому до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території колишнього СРСР по 31.12.1991р включно».
Позивач не погоджується із вказаними рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначені Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).
У розумінні абз. 22 ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. За змістом ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною другою статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 роки у період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року мають особи за наявності страхового стажу у 32 роки.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ (далі – Закон № 1788-ХІІ) передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України - трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі – Порядок) основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. В той же час, трудова книжка підтверджує загальний трудовий стаж особи.
Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2020р. у справі №577/2688/17, від 31 березня 2020р. у справі №446/656/17, від 21 травня 2020р. у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021р. у справі №683/3705/16-а.
Так, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Суд звертає увагу, що до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 23.04.1989 внесені записи про всі спірні періоди роботи ОСОБА_1 :
19.08.1982 – зарахована до штату редакції газети «Вогні Алатау» (мовою оригіналу – «Огни Алтау») на посаду підчитника;
01.11.1984 – переведена на посаду коректора редакції газети;
11.01.1988 – звільнена з посади за сімейними обставинами;
22.03.1988 – прийнята до Талгарської районної лікарні на посаду секретаря-машиніста у ЦР №5;
14.02.1992 – звільнена за ст. 32 КЗпП у зв`язку зі зміною місця проживання (при цьому наявний запис, що відмітку про звільнення «за власним бажанням» необхідно вважати недійсною);
25.06.1992 – прийнята секретарем-машиністом до МП «Взгляд»;
31.08.1992 – звільнена за власним бажанням;
01.09.1992 – прийнята до ТОВ «РІА-Єкатеринослав» на посаду бухгалтера-касира;
01.06.1999 – звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП УССР.
Зазначені записи внесені на підставі відповідних наказів про прийняття та звільнення з роботи та завірені печаткою роботодавця.
Спору між сторонами щодо неналежних записів у трудовій книжці відносно вказаного періоду немає.
Трудова книжка позивача вперше заповнювалась 23.04.1989. На той час діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162. 
Згідно з пунктом 2.2 Інструкції №162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Згідно з пунктом 2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції №162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
При цьому, відповідальність за можливі помилки або виправлення у трудовій книжці, у тому числі якість записів та відбитків печаток не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.
Також, недотримання правил ведення трудової книжки, якщо є такі факти, може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17.
Як вбачається з матеріалів справи, 16.10.2025 позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058-IV у віці 60 років.
ОСОБА_1 при оформленні пенсії за віком надала необхідний пакет документів для призначення пенсії.
Заперечення відповідача у задоволенні цього позову мотивовані тим, що на титульній сторінці трудової книжки позивача від 23.04.1989 серії НОМЕР_1 записи про власника трудової книжки на титульній сторінці не посвідчено печаткою підприємства яке відкривало дану трудову; крім того запис дати заповнення трудової містить виправлення яке не завірено належним чином.
З огляду на вищевикладене, суд вважає необхідним зазначити, що визначальним для призначення пенсії є стаж трудової діяльності. Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки чи інших документів (довідок, наказів) не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. При цьому, на особу не може перекладатися тягар доведення достовірності даних, зазначених у її трудовій книжці.
Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у від 21.02.2018 у справі №687/975/17, 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а, від 04.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі №423/1881/17, від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.
Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірні записи у трудовій книжці є недійсними та недостовірними.
Відтак суд вважає, що записи трудової діяльності позивача згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 є достатньою підставою для підтвердження страхового стажу, у тому числі за періоди з 19.08.1982 по 11.01.1988, з 22.03.1988 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 14.02.1992, з 25.06.1992 по 31.08.1992 та з 01.09.1992 по 01.06.1999, для призначення (перерахунку) пенсії. Водночас, незарахування зазначеного у трудовій книжці періоду роботи до страхового стажу є необґрунтованим та протиправним.
Разом з цим, відповідно до наявної в матеріалах справи Форми РС-право, сформованої 23.10.2025 о 15:50, вбачається, що період з 01.09.1992 по 01.06.1999 частково зарахований до страхового стажу позивача: з 01.01.1998 по 31.10.1998 (10 місяців) та з 01.01.1999 по 31.01.1999 (1 місяць).
За таких обставин суд доходить висновку, що зобов`язанню до зарахування до страхового стажу підлягають періоди трудової діяльності позивача згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , які не були враховані раніше, а саме: з 19.08.1982 по 11.01.1988, з 22.03.1988 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 14.02.1992, з 25.06.1992 по 31.08.1992, з 01.09.1992 по 31.12.1997, з 01.11.1998 по 31.12.1998 та з 01.02.1999 по 01.06.1999. 
Щодо зарахування періодів роботи в Казахстані з 19.08.1982 по 11.01.1988, з 22.03.1988 по 31.12.1991 та з 01.01.1992 по 14.02.1992, суд зазначає наступне.
Згідно з частинами 1, 2 статті 24-1 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності за межами України зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено цим Законом або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.
Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу, затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2025р. №562 (далі - Порядок №562), у разі коли в документах, що подаються особою до територіального органу Пенсійного фонду України для призначення пенсії, зазначено періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, у заяві про призначення пенсії така особа зазначає інформацію про те, що вона отримує або не отримує пенсійні виплати в інших державах.
У разі коли у заяві про призначення пенсії особа зазначила інформацію про те, що вона не отримує пенсійні виплати в іншій державі, особа додає до заяви про призначення пенсії документи, видані органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі, які підтверджують факт неотримання таких виплат.
У разі відсутності документів про неотримання в іншій державі пенсійних виплат особа зазначає причини неможливості їх отримання та може звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України за допомогою в поданні до іншої держави запиту щодо відповідних документів.
До надходження відповідних документів до територіального органу Пенсійного фонду України пенсія особі обчислюється без урахування періодів трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, крім випадків відсутності можливості здійснення обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави та документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди.
У разі укладення міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, територіальний орган Пенсійного фонду України протягом п`яти робочих днів з дати подання особою заяви про призначення пенсії надсилає до органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі, запит щодо підтвердження нездійснення пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, а в разі неукладення міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, - до МЗС запит щодо передачі органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі, запиту щодо підтвердження нездійснення в іншій державі пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для обчислення розміру пенсії.
МЗС протягом п`яти робочих днів з дня отримання зазначеного запиту передає дипломатичними каналами іншій державі та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі, запит з інформацією про те, що всі особисті дані, які будуть зазначені в наданих документах, є конфіденційними. Після отримання документів до даних, які зазначені в них, будуть застосовані вимоги Законів України «Про інформацію» та «Про захист персональних даних», і такі дані будуть використовуватися виключно для потреб, пов`язаних з питаннями загальнообов`язкового державного соціального страхування, визначених законом.
Якщо відсутня можливість здійснення обміну інформацією між територіальним органом Пенсійного фонду України та органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі (міжнародне співробітництво між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави не налагоджувалося чи не отримано відповіді на запит МЗС протягом 45 днів з дати його надсилання до іншої держави та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі), до появи можливості здійснення такого обміну/отримання підтвердних документів про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, пенсія особі обчислюється з урахуванням періодів роботи в республіках колишнього Союзу РСР. У такому разі в заяві про призначення пенсії особа зазначає інформацію про те, що вона не отримує пенсійних виплат у відповідній державі та не може документально підтвердити нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди.
Таким чином, у разі відсутності можливості здійснення обміну інформацією між територіальним органом Пенсійного фонду України та органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі (міжнародне співробітництво між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави не налагоджувалося чи не отримано відповіді на запит МЗС протягом 45 днів з дати його надсилання до іншої держави та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі), до появи можливості здійснення такого обміну/отримання підтвердних документів про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, пенсія особі обчислюється з урахуванням періодів роботи в республіках колишнього Союзу РСР.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у свої заяві про призначення пенсії за віком зазначила, що не отримує пенсійних виплат в іншій державі та не може документально підтвердити нездійснення іншою державою пенсійних виплат.
При цьому, суд зауважує, що обов`язок щодо отримання інформації про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р., покладається саме на органи Пенсійного фонду України, а не на осіб, які мають право на призначення пенсії.
Відтак, суд вважає, що якщо наразі відсутня можливість здійснення обміну інформацією/отримання підтвердних документів про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР між територіальним органом Пенсійного фонду України та органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в Республіці Казахстан, а тому відповідно до вимог пункту 4 Порядку №562, періоди роботи в Республіці Казахстан підлягають врахуванню з метою обчислення пенсії позивачу.
Окрім того, суд зазначає, що одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., зобов`язання за якою взяли на себе, зокрема, Україна та Республіка Казахстан (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (ст.5 Угоди).
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.
Згідно ст.11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Відповідно до ст.13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.
Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
З огляду на вказане, суд зазначає, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022р. «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992р. у м.москва, яка набрала чинності 2.12.2022р.
Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023р., яке було опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023р., підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992р. для України 19 червня 2023р.
За правилами ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Рішенням Конституційного Суду №1-рп/99 від 9.02.1999р. щодо тлумачення ч.1 ст.58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акту, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України суд зауважує, що вищевказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення зазначеної Угоди.
Водночас, суд зауважує, що чинною залишається Угода між Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан про співпрацю в галузі пенсійного забезпечення від 21.09.1995р.
Відтак, суд вважає, що Україна, як держава - учасниця Угод виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення та Угодою між Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан, у зв`язку із чим періоди роботи позивача з 19.08.1982 по 11.01.1988, з 22.03.1988 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 14.02.1992 на території Республіки Казахстан повинні бути зараховані до страхового стажу для призначення пенсії позивачу.
З огляду на вищевикладене, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що періоди трудової діяльності згідно із записами трудової книжки від 23.04.1989 серія НОМЕР_1 , а саме: з 19.08.1982 по 11.01.1988, з 22.03.1988 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 14.02.1992, з 25.06.1992 по 31.08.1992, з 01.09.1992 по 31.12.1997, з 01.11.1998 по 31.12.1998 та з 01.02.1999 по 01.06.1999, - були протиправно не зараховані до страхового стажу ОСОБА_1 . 
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, пенсійний орган, не визнавши право позивача на отримання пенсії, прийняв неправомірне рішення про відмову в її призначенні, чим діяв всупереч вимогам статті 19 Конституції України. Зазначене призвело до порушення прав позивача, які підлягають судовому захисту.
Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 23.10.2025 №045750034704 про відмову у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.
Як вбачається з матеріалів справи, спірне рішення відповідача прийняте без повного з`ясування обставин справи та інших документів наданих позивачем.
Згідно Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 23.10.2025 №045750034704, ОСОБА_1 звернулася до територіального пенсійного органу із заявою про призначенні пенсії за віком у віці 60 років, страховий стаж особи становить 19 років 10 місяців 2 дні.
Необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 32 роки.
Як вище встановлено судом, періоди роботи ОСОБА_1 :
з 19.08.1982 по 11.01.1988 (5 років 4 місяці 24 дні); 
з 22.03.1988 по 31.12.1991 (3 роки 9 місяців 10 днів); 
з 01.01.1992 по 14.02.1992 (0 років 1 місяць 14 днів); 
з 25.06.1992 по 31.08.1992 (0 років 2 місяці 7 днів); 
з 01.09.1992 по 31.12.1997 (5 років 4 місяці 0 днів);
з 01.11.1998 по 31.12.1998 (0 років 2 місяці 0 днів);
з 01.02.1999 по 01.06.1999 (0 років 4 місяці 1 день), 
підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача та сукупно складають: 16 років 4 місяці 26 днів.
З урахуванням уже зарахованого пенсійним органом стажу тривалістю 19 років 10 місяців 02 дні, загальний страховий стаж позивача становить 36 років 2 місяці 28 днів, що перевищує передбачений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» необхідний стаж (32 роки) для призначення пенсії за віком.
Таким чином, що на момент звернення до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, позивач досягла 60-річного віку, а її загальний страховий стаж з урахуванням визнаного судом до зарахування періоду роботи перевищує необхідні 32 роки.
Зіставлення фактичних обставин справи із вимогами статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» свідчить, що позивач набула передбачений законом мінімальний страховий стаж (32 роки), необхідний для призначення пенсії за віком у 2025 році.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що за наявності встановленого факту досягнення позивачем пенсійного віку та підтвердження необхідного страхового стажу, правові підстави для відмови у призначенні пенсії були відсутні.
Підсумовуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 23.10.2025 №045750034704 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи згідно із записами трудової книжки від 23.04.1989 серії НОМЕР_1 , а саме: з 19.08.1982 по 11.01.1988, з 22.03.1988 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 14.02.1992, з 25.06.1992 по 31.08.1992, з 01.09.1992 по 31.12.1997, з 01.11.1998 по 31.12.1998 та з 01.02.1999 по 01.06.1999, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 16.10.2025 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими в частині, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 1064,96 грн, що документально підтверджується квитанцією № 0566-1223-6339-1419 від 30.01.2026.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок) підлягає стягненню на користь позивача.
Відповідно до ч. 4 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно із ч. 5 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (Вінницька область, м.Вінниця, вул. Зодчих, 22, код ЄДРПОУ 13322403), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, код ЄДРПОУ 21910427) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 23.10.2025 №045750034704 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи згідно із записами трудової книжки від 23.04.1989 серії НОМЕР_1 , а саме: з 19.08.1982 по 11.01.1988, з 22.03.1988 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 14.02.1992, з 25.06.1992 по 31.08.1992, з 01.09.1992 по 31.12.1997, з 01.11.1998 по 31.12.1998 та з 01.02.1999 по 01.06.1999, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 16.10.2025 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (Вінницька область, м.Вінниця, вул. Зодчих, 22, код ЄДРПОУ 13322403) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у сумі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець