ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7902/20 Суддя (судді) першої інстанції: Подлісна Ірина Миколаївна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Грибан І.О., Карпушової О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України полковника ОСОБА_2 , в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в частині проведення службового розслідування нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 04.10.2016, у порядку передбаченому Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 06.02.2001 № 36;
- зобов`язати начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України полковника ОСОБА_2 провести розслідування щодо нещасного випадку ОСОБА_1 та прийняти рішення відповідно до вимог частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 06.02.2001 № 36 про отримання ОСОБА_1 травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, видати довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач всупереч Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків провів службове розслідування за фактом травмування позивача, а не розслідування нещасного випадку. Позивач вважає, що проведене відповідачем службове розслідування нещасного випадку позивача не ґрунтується на вимогах Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 06.02.2001 №36. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із судовим рішенням, Міністерство оборони України звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що позовні вимоги є суперечливими між собою, адже фактично розслідування за фактом травмування проведено у порядку, передбаченому Інструкцією №36.
Апелянт зазначає, що повторне проведення розслідування нещасного випадку і прийняття рішення відповідно до вимог частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Інструкції №36 є неможливим, оскільки розслідування за фактом травмування ОСОБА_1 проведено у порядку, передбаченому Інструкцією №36, наказ начальника Головного управління від 04.10.2016 № 259 про призначення службового розслідування по факту травмування, акт розслідування за фактом травмування підполковника ОСОБА_1 , акт №1 про нещасний випадок на даний момент є чинними та не скасованими.
В обґрунтування своїх вимог наголошує, що Інструкція №36, на яку посилається позивач, втратила чинність 06.01.2022 на підставі наказу Міністерства оборони № 332 від 27.10.2021.
Апелянт вважає, що зобов`язання Міністерства оборони України провести розслідування нещасного випадку та прийняти рішення відповідно до вимог частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Інструкції №36, є втручанням суду у дискреційні повноваження Міністерства оборони України.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2025 та від 23.12.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від ОСОБА_1 до суду 19.11.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків. 
Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04 жовтня 2016 року під час виконання обов`язків військової служби позивач йшов до Департаменту фінансів Міністерства оборони України з метою вирішення проблемних питань, пов`язаних з фінансово-економічними розрахунками до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У позивача був лист Служби безпеки України від 15.08.2016 № 21/3/1-3763 (вх. МОУ № 161 21/з від 17.08.2016) щодо фінансових розрахунків до зазначеного проекту Закону України.
Під час руху (приблизно о 14 годині 30 хвилин) по території військового містечка № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) позивач спіткнувся та впав, ударившись скроневою ділянкою голови об асфальтне покриття дороги неподалік Департаменту фінансів Міністерства оборони України і втратив свідомість.
Коли повернулась свідомість, позивача несли на руках чотири військовослужбовця з чоловіком до санчастини Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, в якій він отримав першу медичну допомогу. Через деякий час викликано цивільну карету швидкої медичної допомоги. Після огляду лікарем позивача доставили каретою швидкої допомоги до Національного військово-медичного клінічного центру «Головного військового клінічного госпіталю» (м. Київ, вул. Госпітальна, 16).
З другої половини дня 04.10.2016 по 18.10.2016 позивач лікувався в Національному військово-медичному клінічному центрі «ІНФОРМАЦІЯ_3» та ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ).
Після лікування позивачу вручена 21.10.2016 довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 20.10.2016 № 303/7/1/1211, в якій зазначено, що закриту черепно-мозкову травму він отримав під час проходження військової служби, а не під час виконання обов`язків військової служби.
Оскільки позивач не погодився з таким висновком, проведеного Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України службового розслідування його нещасного випадку, в тому числі і з виданою довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 20.10.2016 № 303/7/1/1211, позивач звернувся до Міністерства оборони України з письмовим зверненням від 02.12.2017, на яке отримав від ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідь від 15.01.2018 №306/1/504.
В подальшому за адміністративним позовом позивача до Міністерства оборони України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у справах захисту військовослужбовців Трохименка О.В., рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року у справі № 756/9187/18 (набрало законної сили 22.01.2020) визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не пересилання звернення позивача від 02.12.2017 за належністю до ГКЕУ ЗСУ та зобов`язано Міністерство оборони України переслати його звернення від 02.12.2017 року за належністю для розгляду і надання відповіді.
Позивач 10.02.2020 звернувся письмово через Урядову «гарячу лінію» до Міністерства оборони України, в якому просив повідомити позивача про стан виконання рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року у справі № 756/9187/18. Зазначене звернення Урядовий контактний центр Урядової «гарячої лінії» зареєстрував за № СИ-1024461 1. За результатами його розгляду позивачу надано ГКЕУ ЗСУ письмову відповідь листом від 28.02.2020 №303/7/1/142, згідно якої, його права та законні інтереси щодо проведеного розслідування нещасного випадку не було поновлено, а навпаки відповідач підтвердив цією відповіддю, на його думку, законність (правомірність) проведеного ним службового розслідування нещасного випадку.
Не погодившись із відповіддю ГКЕУ ЗСУ від 28.02.2020 № 303/7/1/142 та службовим розслідуванням нещасного випадку, позивач звернувся до суду за захистом свої прав.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Згідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1232, та з метою визначення єдиного порядку розслідування нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, у Верховній Раді України, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, місцевих радах, у державних органах, установах, організаціях, а також у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України, до яких військовослужбовці прикомандировані як депутати для виконання депутатських повноважень або відряджені для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі - наказом Міністра оборони України від 06.02.2001 №36 затверджено Інструкцію про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України (далі - Інструкція №36).
Згідно положень п. 1.5 Інструкції №36, розслідування проводиться у разі виникнення нещасного випадку, а саме обмеженої в часі події або раптового впливу на військовослужбовця небезпечного фактора чи середовища, що сталися під час виконання ним обов`язків військової служби, внаслідок яких зафіксовано шкоду здоров`ю, зокрема від одержання поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень (заподіяних іншою особою), гострого професійного захворювання і гострого професійного* та інших отруєнь, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, одержання інших ушкоджень внаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетрусу, зсуву, повені, урагану тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, комахами, іншими представниками флори і фауни (далі - нещасні випадки), які призвели до звільнення від виконання обов`язків військової служби військовослужбовця на один день і більше, а також випадки смерті військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби.
Відповідно до пунктів 1.6 та 1.7 Інструкції №36, за результатами розслідування нещасних випадків складається акт (додаток 1 до Інструкції). Нещасні випадки, на які складається акт про нещасний випадок, реєструються у журналі реєстрації потерпілих від нещасних випадків (додаток 2 до Інструкції). Нещасні випадки, що сталися внаслідок захворювання або погіршення стану здоров`я військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби, розслідуються згідно з вимогами цієї Інструкції. Про такі нещасні випадки складається акт (додаток 1 до Інструкції), якщо погіршення стану здоров`я сталося внаслідок впливу на нього небезпечних чи шкідливих факторів, які діяли під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби, а також якщо робота, що виконувалася, була протипоказана для потерпілого за медичним висновком про стан його здоров`я та якщо потерпілий не проходив відповідного медичного огляду.
Згідно розділу ІІ Інструкції №36, про кожний нещасний випадок очевидець (або сам потерпілий) повинен негайно сповістити безпосереднього командира (начальника) чи керівника робіт і вжити заходів щодо надання необхідної допомоги потерпілому.
Нещасний випадок, про який потерпілий з об`єктивних причин або за станом здоров`я не зміг своєчасно повідомити командування військової частини, та той випадок, від якого втрата працездатності настала не відразу, розслідується на підставі рапорту потерпілого або особи, яка представляє його інтереси, у порядку, встановленому пунктом 2 Інструкції.
Командир підрозділу (керівник робіт), який отримав повідомлення про нещасний випадок, у свою чергу зобов`язаний: терміново організувати надання першої невідкладної допомоги потерпілому, забезпечити у разі потреби доставку до закладу охорони здоров`я; терміново повідомити по команді про нещасний випадок командира військової частини; до прибуття комісії з розслідування забезпечити збереження обстановки події, якщо це не викликає небезпеки для життя і здоров`я присутніх людей, вжити заходів щодо запобігання травмуванню інших осіб та недопущення подібних випадків у ситуації, що склалася.
Командир військової частини після отримання повідомлення про нещасний випадок зобов`язаний: у разі нещасного випадку з військовослужбовцем протягом однієї години передати повідомлення з використанням засобів зв`язку та протягом доби на паперовому носії (додаток 7) повідомити про нещасний випадок старшого командира (начальника) та залежно від того, з чим пов`язаний нещасний випадок (з виконанням робіт, пожежею, аварією автотранспорту, гострим професійним захворюванням, отруєнням тощо), - відповідний військовий орган нагляду (за охороною праці, пожежний, безпеки дорожнього руху, санітарно-епідеміологічний тощо), а в передбачених чинним законодавством України випадках - і відповідного прокурора; сповістити у разі, якщо потерпілий військовослужбовець відряджений з іншої військової частини, її командира; наказом по військовій частині протягом доби призначити комісію з розслідування нещасних випадків (перелік нещасних випадків визначено в пункті 1.5 Інструкції) у складі голови комісії (одного із своїх заступників) та її членів - командира батальйону (дивізіону, ескадрильї тощо), до складу якого входить підрозділ, де стався нещасний випадок, та залежно від того, з чим пов`язаний нещасний випадок, фахівців відповідних служб (охорони праці, пожежної, автомобільної, медичної тощо); забезпечити належні умови для роботи комісії (забезпечити приміщенням, засобами зв`язку, оргтехнікою, автотранспортом, канцелярським приладдям), а також залучених до роботи експертів, інших спеціалістів та сприяти роботі комісії з метою своєчасного і об`єктивного проведення розслідування нещасного випадку.
Нещасні випадки, що підлягають спеціальному розслідуванню, розслідуються відповідно до вимог глави 3 цієї Інструкції.
Комісія з розслідування нещасного випадку проводить розслідування протягом трьох робочих днів. Комісія з розслідування нещасного випадку зобов`язана: обстежити місце нещасного випадку, опитати свідків і осіб, які причетні до події, та одержати письмові пояснення потерпілого, якщо це можливо; установити обставини і причини, що призвели до нещасного випадку, визначити осіб, які допустили порушення вимог нормативно-правових актів (закони, статути, положення, правила, інструкції, настанови тощо), а також розробити заходи щодо запобігання подібним випадкам; скласти акт (додаток 1 до Інструкції) у п`яти примірниках або шести, якщо військовослужбовець був відряджений з іншої військової частини, і передати його на затвердження командиру військової частини. Усі примірники акта (додаток 1 до Інструкції) підписуються головою комісії та всіма її членами.
До акта (додаток 1 до Інструкції) додаються письмові пояснення свідків, потерпілого, а в разі потреби також схеми, фотографії, витяги з експлуатаційної документації, інші документи, що характеризують місце події (устаткування, машини, апаратура, територія, будівлі тощо), медичний висновок щодо діагнозу ушкодження здоров`я потерпілого, наявності в його організмі алкоголю, отруйних чи наркотичних речовин.
Командир військової частини у термін до п`яти діб після закінчення розслідування затверджує п`ять примірників акта (додаток 1 до Інструкції) (шість - якщо військовослужбовець був відряджений з іншої військової частини) та по одному примірнику вручає (надсилає): безпосередньому командиру (начальнику); начальнику відповідного військового органу нагляду чи контролю; начальнику відповідної служби військової частини (перший примірник, що підлягає зберіганню разом з матеріалами розслідування); командиру підрозділу (батальйону, дивізіону тощо), до складу якого входить підрозділ, де стався нещасний випадок; командиру підрозділу (роти, батареї тощо), у якому стався нещасний випадок, для вручення потерпілому або особі, яка представляє його інтереси; командиру військової частини, у штаті якої перебуває потерпілий, якщо військовослужбовець був відряджений з іншої військової частини.
Відповідно до фактичних обставин справи, у поясненнях Міністерства оборони України зазначено, що службове розслідування проведено відповідно до Інструкції №36, а також складено акт №1. 
За результатами даного службового розслідування в акті службового розслідування та в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 20.10.2016 №303/7/1/1211 вказано, що травму позивач отримав під час проходження військової служби, а не під час виконання обов`язків військової служби (т.1, а.с.59).
Зазначене в цих документах не узгоджується із обставинами нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 04.10.2016, та з частиною третьою статті24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якою передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Так, в матеріалах розслідування немає жодного документу (доказу), що позивач 04.10.2016 не був на військовій службі і не виконував в цей день до 14 год.30 хв. обов`язки військової служби. Рапорти позивача з приводу лікарняного чи відпустки в цей день відсутні.
Зазначення в акті службового розслідування та в акті розслідування нещасного випадку позивача, що він рухався до Департаменту фінансів МОУ «з невідомих причин», «без поважних причин», «за власною ініціативою» не є законною підставою згідно вищевказаного Закону вважати його таким, що не виконував обов`язки військової служби 04.10.2016.
Таким чином, акти розслідування нещасного випадку позивача (акт проведення в Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил службового розслідування за фактом травмування ОСОБА_1 , затверджений начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України 20.10.2016 та акт № 1 про нещасний випадок, затверджений начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України 20.10.2016) не відповідають фактичним обставинам, суперечать доказам, є хибними і не узгоджуються з частиною третьою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з Інструкцією №36.
Колегія суддів зазначає, що місце інциденту не є визначальним, оскільки саме виконання позивачем службового завдання і перебування на військовій службі 04.10.2016 о 14 год 30 хв (не на лікуванні, не у відпустці), підтверджене як фактом госпіталізації зі служби в цей день, так і листом СБУ №21/3/1-3763 від 15.06.2016, що визначає подію як нещасний випадок під час виконання ОСОБА_1 обов`язків військової служби (т1, а.с.76).
Порядок проведення саме службового розслідування у Збройних Силах України регулювався у 2016 році Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 15.03.2004 № 82, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.03.2004 за № 385/8984. Цією Інструкцією не передбачено проведення розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України.
Розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України проводиться згідно Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 06.02.2001 №36, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за № 169/5360 (далі - Інструкція про розслідування та облік нещасних випадків).
Вказані Інструкції різні за своєю природою, мають різне призначення, і тому саме службове розслідування не може проводитись у порядку визначеному Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків.
Таким чином, ГКЕУ ЗСУ всупереч Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків провело службове розслідування за фактом травмування позивача, а не розслідування нещасного випадку.
Доказом того, що було проведене саме службове розслідування нещасного випадку є наказ начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 04.10.2016 № 259 «Про призначення службового розслідування» та акт проведення в Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил службового розслідування за фактом травмування ОСОБА_1 , затверджений начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України 20.10.2016.
Суд зазначає, що наявність у матеріалах службового розслідування акту службового розслідування та акту про нещасний випадок не є доказом того, що саме розслідування нещасного випадку проводилось у порядку та відповідно до вимог Інструкції №36.
Щодо доводів апелянта про втрату чинності Інструкції №36, колегія суддів зазначає таке.
Нещасний випадок, з приводу якого подано позов, мав місце 04.10.2016, тобто у період чинності Інструкції №36. Таким чином, саме ця редакція Інструкції підлягала застосуванню до службового розслідування події, яка відбулася за її дії. Зворотної дії в часі нормативні акти не мають, що передбачено частиною першою статті 58 Конституції України.
Отже, сама по собі втрата чинності Інструкції №36 після настання спірних правовідносин не впливає на правомірність проведення службового розслідування та оцінку його результатів, оскільки законність дій суб`єкта владних повноважень підлягає перевірці з огляду на норми законодавства, чинні на момент їх вчинення.
В частині доводів апелянта про те, що позивач не оскаржував наказ начальника Головного управління від 04.10.2016 №259 про призначення службового розслідування по факту травмування, акт розслідування за фактом травмування та акт №1 про нещасний випадок, а тому погодився з їх змістом та висновками, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до фактичних обставин справи, позивач неодноразово звертався до уповноважених органів зі скаргами. Також рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 30 вересня 2019 року №756/9187/18 визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не пересилання звернення ОСОБА_1 від 02.12.2017 року за належністю. Зобов`язано Міністерство оборони України переслати звернення ОСОБА_1 від 02.12.2017 року за належністю. Визнано протиправним та скасовано рішення тимчасово виконуючого обов`язки Міністра оборони України ОСОБА_3 від 28.02.2018 року до №С-350 від 12.01.2018 року.
Крім того, відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
В даному випадку позивач самостійно визначив свій спосіб захисту порушеного права саме шляхом зобов`язання Міністерство оборони України провести розслідування щодо нещасного випадку, прийняти рішення про отримання позивачем травми пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби та видати ОСОБА_1 довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).
Відсутніть звернення позивача до суду щодо оскарження актів, про які зазначив апелянт, не свідчить про згоду позивача з їх змістом, а лише вказує на реалізацію ним права самостійно визначити спосіб захисту порушеного права, який на його переконання, є найбільш ефективним у конкретних правовідносинах.
Щодо доводів апелянта про вручання суду у дискреційні повноваження Міністерства оборони України, оскільки суд зобов`язав відповідача провести розслідування щодо нещасного випадку ОСОБА_1 , прийняти рішення про отримання ОСОБА_1 травми пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби і видати довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), суд зазначає таке.
Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У справі East/West Alliance Limited проти України (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією небезпідставної скарги та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).
Колегія суддів зазначає, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із обраним судом першої інстанції способом захисту порушених прав позивача в частині зобов`язання Міністерство оборони України провести розслідування щодо нещасного випадку ОСОБА_1 , прийняти рішення про отримання ОСОБА_1 травми пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні і видати ОСОБА_1 довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).
Суд наголошує, що апеляційна скарга відповідача повністю дублює відзив на позовну заяву, тобто в ній не наведено норм законодавства, які порушені чи не враховані судом першої інстанції, не спростовано викладену у рішенні суду правову позицію та не спростовано доводів позивача, які стали підставою для задоволення позову.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року у справі №640/7902/20 - залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

О.В.Карпушова