Справа №345/3742/25 
Провадження № 2/345/1303/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04.05.2026 м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі
головуючого судді Сирка Й. Й.,
з участю секретаря судового засідання Слободян Т. Я.,
представника позивача Шевченка К. Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача АТ «Райффайзен Банк», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження поточними рахунками шляхом зняття арешту з рахунків,
в с т а н о в и в :

16.07.2025 ОСОБА_1 звернувся з позовом до Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – Калуський ВДВС) з вищенаведеним позовом, у якому просить усунути перешкоди в здійсненні ним права користування та розпорядження поточними рахунками шляхом скасування арешту відповідних рахунків, відкритих у АТ «Райффайзен Банк», накладеного постановою державного виконавця районного відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції Сененко Т. М. від 15.09.2011 під час примусового виконання виконавчих документів Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області № 2-2421 та №2-2427, виданих 24.12.2009. 
В обґрунтування позову зазначає, що 02.04.2025 звернувся із заявою до Калуського ВДВС про зняття арешту з поточних рахунків, проте отримав письмову відмову від 25.04.2025 № 40020. На дату пред`явлення цього позову в Єдиному реєстрі боржників немає відомостей про наявність у позивача статусу боржника у виконавчих провадженнях. Арешт накладено згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV. Однак вирішуючи питання про зняття арешту з рахунків позивача в банку необхідно керуватися нормами ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі – Закон №1404), який набрав чинності з 05.10.2016. Накладений арешт перешкоджає позивачу розпоряджатися та користуватися грошовими коштами. Позов у справі є негаторний, тому в цій справі є юрисдикція загального місцевого суду. Окремо наголошує, що відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на майно). Не наводячи конкретного обґрунтування в контексті обставин цієї справи, позивач додатково зазначає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном згідно з вимогами ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10.02.2026 скасовано ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.12.2025 про закриття провадження у цій справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Справа прийнята до розгляду ухвалою суду від 25.02.2026 з призначенням підготовчого судового засідання, в яке сторони не з`явилися, однак подали заяви щодо призначення справи до розгляду по суті.
Підготовче провадження у справі закрито ухвалою суду від 19.03.2026.
20.04.2026 представник позивача Шевченко К. Т. підтримав позов з викладених у ньому підстав. Крім того зазначив, що відповідно до наданих до матеріалів справи письмових доказів, ОСОБА_1 не був стороною виконавчого провадження (боржником), в межах якого державним виконавцем районного відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції винесено постанову від 15.09.2011 про арешт рахунків позивача в АТ «Райффайзен Банк» під час примусового виконання виконавчих документів, номери яких зазначено вище. Отже, позивач не може скористатися передбаченим ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) механізмом оскарження незаконних рішень, дій або бездіяльності державного (приватного) виконавця. Також наголосив, що постанова державного виконавця про накладення арешту на кошти ОСОБА_1 в банку є неправомірною.
У відзиві на позовну заяву (а.с. 109-112) Калуський ВДВС повідомив, що в провадженні колишнього районного відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, а саме:
- виконавчий лист № 2-298, виданий Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 09.03.2010, про стягнення на користь ВАТ «Брокбізнесбанк» 291 418,03 грн заборгованості;
- виконавчий лист № 2-588, виданий Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 01.08.2011, про стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 3 184 456,44 грн боргу.
Обидва виконавчі провадження завершені на підставі п.2 ч.1 ст.47 чинного до 05.10.2016 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення), тобто з боржника на користь стягувачів заборгованість не стягнута. На думку Калуського ВДВС, постанова державного виконавця про накладення арешту на кошти ОСОБА_1 від 15.09.2011 могла виноситись в будь-якому з цих виконавчих провадженнях. Підстав для зняття арешту з коштів боржника немає, тому в задоволенні позову необхідно повністю відмовити. На відміну від зазначених у відзиві номерів і дат виконавчих проваджень стосовно ОСОБА_1 , в надісланій позивачу Калуським ВДВС письмовій відповіді від 25.04.2025 № 40020 йшлося про наявність за даними автоматизованої системи виконавчих проваджень ще одного виконавчого документа – наказу № 50, виданого 31.12.2010 Господарським судом Івано-Франківської області, про стягнення з позивача у цій справі на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» 794 979,44 грн заборгованості, яка також не стягнута з боржника через відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення за виконавчим документом.
У письмових поясненнях на позовну заяву представник третьої особи Кунинець Н.Й. при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Зазначає, що клієнт ОСОБА_1 в АТ «Райффайзен Банк» має відкриті рахунки як фізична особа та одночасно як фізична особа-підприємець. Відповідно до п. 10.1.,10.4. та 10.6. «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», яка затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, допускається у передбачених законом випадках, а банк зобов`язаний виконати документ про арешт коштів. Залежно від наявності / відсутності коштів на рахунку клієнта, банк здійснює такі дії після отримання документа про арешт коштів: арештовує наявні кошти, сума яких визначена у документі про арешт, та продовжує виконувати операції за рахунком; якщо на рахунку клієнта недостатньо визначеної документом про арешт коштів суми, банк арештовує на цьому рахунку наявну суму грошових коштів, обліковує цей документ на позабалансовому рахунку і не пізніше наступного робочого дня повідомляє орган / виконавця, який надіслав документ про арешт коштів, щодо недостатності коштів для його виконання; якщо на рахунку клієнта взагалі немає грошових коштів для забезпечення виконання документа про арешт коштів, банк також обліковує цей документ на позабалансовому рахунку, про що повідомляє письмово орган чи виконавця не пізніше наступного робочого дня. Постанова державного виконавця про арешт коштів ОСОБА_1 надійшла до банку 27.09.2011 та обліковується на позабалансовому рахунку АТ «Райффайзен Банк» (а.с.68-70).
Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив з невідомих для суду причин.
Після оголошення перерви в розгляді справи 01.05.2026 представником позивача через підсистему «Електронний суд» подано додаткові письмові пояснення.
В наступне судове засідання сторони та їх представники не прибули.
Представник позивача подав 04.05.2026 заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає.
Калуський ВДВС у клопотанні від 04.05.2026 просив відкласти розгляд справи у зв`язку з неможливістю забезпечити явку свого представника в судове засідання, не надавши будь-яких доказів наявності поважних причин з даного приводу, відтак суд вирішив провести судовий розгляд за наявними у ній доказами.
Дослідивши викладені у заявах по суті справи доводи та заперечення сторін і третіх осіб, пояснення представника позивача та письмові докази, суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав. 
Суд установив, що листом АТ «Райффайзен Банк» від 03.04.2025 № 81-27-5/745 позивача у цій справі поінформовано про наявність облікової в установі банку постанови головного державного виконавця районного відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції Сененко Т. М. від 15.09.2011 про арешт коштів боржника, фізичної особи-підприємця, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в сумі 520 448,44 грн, яка винесена під час примусового виконання виконавчих листів Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №№ 2-2421, 2-2427 від 24.12.2009 (а.с.15).
З копії доданої до справи постанови державного виконавця (а.с.19) вбачається, що арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках боржника в АТ «Райффайзен Банк Аваль», накладено під час примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь юридичних, фізичних осіб та держави.
09.04.2025 ОСОБА_1 звернувся до Калуського ВДВС із заявою про зняття відповідного арешту, покликаючись на те, що станом на 02.04.2025 в Єдиному реєстрі боржників немає відомостей про відкриті стосовно нього виконавчі провадження, проте орган державної виконавчої служби у листі від 25.04.2025 № 40020 відмовився знімати арешт з коштів, зважаючи на відсутність для цього законних підстав (а.с.13-14,17-18).
Відповідно до копій рішень Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.12.2009, ухвалених в цивільних справах № 2-2421/09 та № 2-2427/09, сторонами у яких виступали Приватне підприємство «Капітолій» та ОСОБА_2 , з останнього стягнуто заборгованість, адміністративні витрати, штрафи та судові витрати в загальній сумі 52 288,25 грн (а.с.91-96).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.06.2025 закрито провадження у справі № 300/3781/25 за позовом ОСОБА_1 до Калуського ВДВС про визнання протиправними дій відділу державної виконавчої служби щодо не зняття арешту з рахунків при закінченні виконавчих проваджень та зобов`язання зняти відповідний арешт рахунків з мотивів непідвідомчості відповідного спору адміністративному суду. У зазначеній справі ОСОБА_1 не оскаржував правомірність накладеного постановою державного виконавця від 15.09.2011 арешту на кошти в АТ «Райффайзен Банк Аваль» під час примусового виконання виконавчих листів від 24.12.2009 № 2-2421 та № 2-2427, посилаючись на допущене, на його думку, порушення свого права власності (а.с.50-56).
Отже, суд погоджується із твердженням сторони позивача про відсутність належних та достатніх доказів наявності у ОСОБА_1 статусу боржника під час виконання районним відділом ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції виконавчих документів Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.12.2009. 
Аргументи відповідача щодо можливого винесення 15.09.2011 державним виконавцем постанови про арешт коштів ОСОБА_1 , розміщених на рахунках в АТ «Райффайзен Банк Аваль» (попередня назва банку), в межах виконавчих проваджень про стягнення з позивача у цій справі боргу на користь стягувачів ВАТ (ПАТ) «Брокбізнесбанк», ПАТ КБ «Приватбанк» відхиляються, адже суд не вправі на підставі припущень будувати висновки щодо обставин (фактів), які належать до предмету доказування. До того ж, у відповідних виконавчих документах йшлося про стягнення з ОСОБА_1 боргу в загальній сумі 4 270 853,91 грн, натомість постановою державного виконавця від 15.09.2011 арешт накладено на грошові кошти в межах суми 520 448,44 грн.
Вирішуючи зазначений спір, суд керується тим, що відповідно до приписів ч.4 ст.50, ст.59 чинного на дату винесення постанови головного державного виконавця районного відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції від 15.09.2011 про арешт коштів боржника Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV за наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших кредитних організаціях на них накладається арешт. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. 
Подібні за змістом норми передбачені ч.4 ст.48 чинного з 05.10.2016 Закону № 1404, відповідно до якої на кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, або на електронні гроші, що зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках та електронні гроші, що зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.
За змістом положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
У ч.1 ст. 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 Кодексу).
Відповідно до ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Одним із засобів юридичного захисту прав сторін виконавчого провадження під час проведення виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають під час примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється в позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
При цьому, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
В разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".
Такий правовий висновок Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформулював у постанові від 24.05.2021 (справа № 712/12136/18).
Відповідно до ч.1,2 ст. 59 Закону № 1404 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Верховний Суд у постанові від 15.10.2024 (справа № 2-186/05) також виснував, що в ч.1 ст. 59 Закону № 1404 закріплено порядок вирішення спорів, які виникають під час виконання судових рішень, захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту її на майно. У разі виникнення такого спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна. 
Сторона позивача правильно зазначає, що вимоги особи про звільнення майна з-під арешту, які ґрунтуються на праві власності на зазначене майно, виступають різновидом негаторного позову, виникають з цивільних правовідносин та мають розглядатися судом цивільної юрисдикції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2029 у справі № 643/3614/17).
Відповідно до висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 (справа № 905/386/18) вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Норма ч.1 ст.59 59 Закону № 1404 є спеціальною, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту (див. постанову Верховного Суду від 19.03.2025 у справі № 757/48626/24).
З врахуванням наведеного, Калуський ВДВС є неналежним відповідачем у цій справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Продовжуючи викладення мотивів цього рішення суд окремо зазначає, що ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.07.2025 (справа №345/3418/25) помилково подану в порядку ст.447 ЦПК України ОСОБА_1 скаргу на дії та бездіяльність Калуського ВДВС в частині не зняття арешту з рахунків, відкритих у АТ «Райффайзен Банк», повернуто в тому числі з мотивів не зазначення скаржником відомостей щодо стягувача (-чів) у виконавчому (-чих) провадженні (-нях) з примусового виконання виданих судом 24.12.2009 виконавчих документів за №№ 2-2421 та 2-2427 (а.с.10-12). Але будь-яких висновків з даного приводу ОСОБА_1 не зробив, помилково пред`явивши позов про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні рахунками до Калуського ВДВС, який обґрунтував нормою ч.1 ст.59 Закону № 1404.
У цьому рішенні суд вказував раніше, що закон прямо передбачає можливість накладення виконавцем арешту лише на кошти, а не рахунки боржника, які відкриті в банках, фінансових, кредитних чи інших фінансових установах на ім`я останнього. Відтак, перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 , на ім`я якого відкрито рахунки в АТ «Райффайзен Банк», могли б стосуватися лише коштів на відповідних рахунках.
Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду (ч.1 ст. 1074 ЦК України).
Оскільки постановою державного виконавця від 15.09.2011 накладено арешт на кошти, суд позбавлений повноважень скасовувати неіснуючий арешт поточних рахунків ОСОБА_1 , відкритих в АТ «Райффайзен Банк», вийшовши за межі предмета позову. 
Крім того, стороною позивача не доведено, які грошові кошти та в яких конкретно сумах зберігалися на його рахунках в АТ «Райффайзен Банк» і (або) були арештовані за постановою державного виконавця від 15.09.2011; за інформацією третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору в цій справі банк не арештовував належні позивачу кошти, а отриманий документ про арешт коштів продовжує обліковуватися на позабалансовому рахунку банку.
Аналіз практики ЄСПЛ дає можливість стверджувати, що термін "власність" у ст.1 Першого протоколу до Конвенції використовується у значенні саме економічного блага, яке може бути предметом як матеріального, так і нематеріального світу. На це вказує застосування у рішеннях ЄСПЛ (для розкриття категорії майна таких понять) як активи ("Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium", заява № 17849/91, рішення від 28.10.1995); кошти ("Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece", заява № 13427/87, рішення від 21.11.1994; "Burdov v. Russia", заява № 59498/00, рішення від 07.05.2002; прибуток ("Mellacher and Others v. Austria", заяви №№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19.12.1989), гудвіл, як накопичені нематеріальні активи підприємства ("Van Marle and Others", заяви №№ 8543/79, 8674/79, 8675/79 та 8685/79, рішення від 03.06.1986), майно, що становить економічну цінність ("Tre Traktorer Aktiebolag v. Sweden", рішення від 07.07.1989, серія A, № 159). 
Таким чином, термін "власність" у ст.1 Першого протоколу використано як синонім до слова "майно", причому у досить широкому його розумінні.
На відміну від готівкових грошей, безготівкові кошти не є речами, не мають фізичної субстанції, нематеріальні. Вони можуть при наявності певних умов становити за своїм змістом майнові вимоги, майнові права особи.
Причому, майном визнаються майнові вимоги до банку та кореспондуючі їм обов`язки перед клієнтом, що виникають на підставі договору банківського вкладу ("Gayduk and Others v. Ukraine", ухвала щодо прийнятності заяв № 45526/99), а також правові вимоги, засновані на інших юридичних фактах. Це, наприклад, можуть бути вимоги щодо сплати грошей на підставі судових рішень ("Burdov v. Russia", заява №59498/00, рішення від 07.05.2002), арбітражних рішень ("Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece", заява № 13427/87, рішення від 21.11.1994).
Водночас, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виділити ще один вид майна – це законні (правомірні, легітимні) очікування, що мають певну економічну цінність («Intersplav v. Ukraine», заява № 803/02, рішення від 09.01.2007).
Під час розгляду цього спору позивач, допускаючи вживання узагальнюючих формулювань, не довів, що саме він вважає майном у розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки сам по собі поточний банківський рахунок без грошових коштів на ньому не має жодної економічної цінності, тим більше, що державним виконавцем у постанові від 15.09.2011 накладено арешт на грошові кошти, а не рахунки ОСОБА_1 .
Таким чином, крім неправильного зазначення відповідача (-чів) у справі, позивачем не надано належних та допустимих доказів належності йому на праві власності арештованого виконавцем майна (коштів), право розпорядження чи користування яким нібито протиправно обмежується, що могло б стати підставою для пред`явлення на підставі ч.1 ст. 59 Закону № 1404 позову до суду про визнання права власності на майно, на яке накладено арешт, і зняття з нього арешту, або з позовом лише про зняття з такого майна арешту за відсутності спору щодо належності майна (коштів) позивачу. Суд знову повторює, що він наділений за наявності для цього законних підстав ухвалювати рішення про зняття арешту з коштів особи на її рахунках в банку чи інших фінансових установах, але не з самих рахунків, як помилково вимагає позивач.
Відповідно ч.1 ст. 4, ч.1 ст.5 ЦПК України судами розглядаються спори за зверненням осіб про захист їхніх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд вважає за необхідне зазначити в цій справі, що згідно з вимогами чинної на дату звернення ОСОБА_1 до суду редакції ч. 1 ст.74 Закону № 1404 рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. 
Згідно з вимогами ч.1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2020 (справа № 340/25/19) зазначила, що для розмежування юрисдикцій судів під час вирішення спорів про зняття арешту з майна необхідно виходити з підстав позову, змісту прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
З огляду на закріплений у ст.13 ЦПК України принцип диспозитивності, суд розглядає справу в межах заявлених предмета і підстав позову, однак постанова державного виконавця районного відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції від 15.09.2011 про накладення арешту на кошти ОСОБА_1 , який не був боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчих документів Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області № 2-2421 та № 2-2427 від 24.12.2009, не виступає предметом оскарження у цій справі. Вказане не позбавляє зазначену особу оскаржити в порядку адміністративного судочинства рішення державного виконавця про накладення арешту на кошти, адже в розглянутій судом справі позивачем окрім іншого не доведено порушення його права власності на майно. 
При цьому, закриваючи провадження у справі ухвалою від 18.06.2025 Івано-Франківський окружний адміністративний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не оскаржував неправомірність накладеного арешту на кошти.
Питання розподілу витрат суд вирішує згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, поклавши їх повністю на позивача у справі.
Керуючись ст.258, 259, 264, 265, 268,354 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача АТ «Райффайзен Банк», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження поточними рахунками шляхом зняття арешту з рахунків - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Повний текст рішення суду складено та підписано 14.05.2026.

Суддя