РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

15 червня 2026 року 	м. Рівне	№460/18381/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Військової частини НОМЕР_1 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач ), в якому просить суд:
-визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо повернення без реалізації службових матеріалів, підготовлених на підставі рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, поданого 15 грудня 2024 року та зареєстрованого у військовій частині НОМЕР_2 за вх. №7336;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_3 повторно розглянути та видати наказ про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та забезпечити реалізацію процедури звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 з військової служби, з урахуванням висновків суду;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_4 направити до відповідних органів військового управління оновлені документи щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби та вжити всіх необхідних заходів для видання наказу про звільнення відповідно до чинного законодавства;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_2 повідомити позивача у письмовій формі про результати розгляду його рапорту про звільнення, із зазначенням прийнятого рішення та правових підстав його ухвалення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звернувся з рапортом про звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю - ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду. На підтвердження зазначених обставин позивачем подано відповідні медичні та сімейні документи. 15.12.2024 позивач подав рапорт про звільнення, який був погоджений командиром військової частини НОМЕР_2 , а необхідні службові матеріали підготовлені та направлені для подальшого розгляду. Водночас листом військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2025 №501/3/1716 зазначені матеріали були повернуті без реалізації з посиланням на наявність інших родичів першого або другого ступеня споріднення, які, на думку відповідача, можуть здійснювати догляд за матір`ю позивача. Вважає, що рішення відповідача про відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби є необґрунтованим, прийнятим за неналежної перевірки усіх дійсних обставин справи та всупереч нормам закону.
Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі без виклику сторін
Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, згідно змісту якого вказав, що у спірних правовідносинах діяв в межах наданих повноважень, відтак підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Суд, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
З матеріалів справи судом встановлено, що під час проходження військової служби позивач виявив намір звільнитися з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного стороннього догляду.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Також з матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №760690 ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності безтерміново.
Поряд із тим, відповідно до висновку №520 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хвора особа не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, щодо ОСОБА_2 встановлено потребу у постійному сторонньому догляді.
Згідно змісту позовної заяви позивач стверджує, що відповідно до акта обстеження сімейного стану від 15.11.2024 старший лейтенант ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , а інші працездатні особи, які могли б здійснювати необхідний догляд за останньою, відсутні.
З огляду на зазначені обставини позивач вважав, що наявні передбачені законом підстави для його звільнення з військової служби відповідно до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Судом встановлено, що 15.12.2024 ОСОБА_1 подав на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення з військової служби, який був зареєстрований за вхідним номером 7336.
Водночас, як зазначає позивач, після подання рапорту протягом тривалого часу командування військової частини не повідомило його про результати розгляду поданого рапорту та не поінформувало про прийняте за результатами його розгляду рішення.
У подальшому 12.09.2025 за №16245 позивачем отримано відповідь військової частини НОМЕР_2 , зі змісту якої судом встановлено, що рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, поданий 15.12.2024 та зареєстрований за вхідним номером 7336, був розглянутий командиром військової частини НОМЕР_2 та погоджений відповідно до вимог чинного законодавства.
Також у зазначеній відповіді повідомлено, що на підставі поданого рапорту та долучених документів посадовими особами військової частини було підготовлено пакет службових матеріалів, необхідний для звільнення позивача з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи.
Водночас з матеріалів справи судом встановлено, що 31.07.2025 до військової частини НОМЕР_2 за вхідним номером 12253 надійшов лист військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2025 №501/3/1716, яким службові матеріали щодо звільнення ОСОБА_1 були повернуті без реалізації.
Як убачається зі змісту зазначеного листа, підставою для повернення службових матеріалів стало те, що, на думку військової частини НОМЕР_1 , у ОСОБА_2 наявні інші родичі першого або другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати необхідний догляд за нею, що, на переконання відповідного органу військового управління, виключає можливість звільнення військовослужбовця за наведеними сімейними обставинами.
Таким чином, судом встановлено, що поданий позивачем рапорт про звільнення з військової служби був розглянутий командуванням військової частини НОМЕР_2 та погоджений, а відповідний пакет документів був сформований і направлений для подальшого розгляду за належністю. Водночас у подальшому зазначені матеріали були повернуті без реалізації листом військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2025 №501/3/1716 з мотивів наявності інших родичів першого або другого ступеня споріднення, які, на думку військового командування, можуть забезпечити догляд за ОСОБА_2 .
Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.
Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон №2232-XII.
Згідно із частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
На підставі частини другої цієї статті проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
За змістом частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє до тепер.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ, у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 26 Закону №2232-ХІІ визначені підстави звільнення з військової служби.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Підпунктом 26 пункту 5 Додатку 19 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом МОУ від 10.04.2009 № 170, визначено, що у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я подаються серед іншого: - один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки; - висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
Поняття членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення визначено у Податковому кодексі України (далі - ПК України). Згідно з пп. 14.1.263 п. 14.1 ст. 14 розділу І ПК України, членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV ПК України вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.
Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV ПК України вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
Тобто, поняття членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення включає широке коло осіб (від баб та дідів до онуків). При цьому, у випадку тлумачення умов застосування положень абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як таких, що вимагають фізичну відсутність (не існування або смерть) всього кола вказаних осіб - виникає ситуація за якої обов`язок щодо здійснення догляду номінально покладається на особу, яка не зобов`язана або не бажає здійснювати такий догляд, а право особи, яка фактично здійснює такий догляд та у зв`язку із вказаним може бути звільнена з військової служби - не просто обмежено, а фактично нівелюється.
За подібним тлумаченням положень абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» може виникнути ситуація коли особа з інвалідністю І чи II групи, що потребує постійного догляду, має сина військовослужбовця, яким може та здійснюється такий догляд. Проте, одночасно особа з інвалідністю І чи II групи має онука старше 18 років, який фактично теж може здійснювати догляд, проте не має відповідного бажання. Як результат особа з інвалідністю І чи II групи, що потребує догляду залишається без нього, адже особа, яка може і здійснює такий догляд (умовно, син) проходить службу у Збройних Силах України та військове командування не бажає його звільняти зі служби на підставах неправильного та обмеженого тлумачення положень абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Суд зазначає, що положення абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не можуть вважатись способом ухилення від служби у Збройних Силах України, адже за вказаною підставою звільняється з військової служби лише 1 (одна) особа, яка фактично і здійснює постійний догляд за особою з інвалідністю І чи II групи. При цьому, факт постійного догляду встановлюється за окремо регламентованою процедурою.
Таким чином, звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» реалізується у випадку необхідності військовослужбовцем здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, що фактично можуть здійснювати такий догляд або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2025 року по справі №380/16966/24 в якій вказано, що «... «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-1Х...».
З матеріалів справи судом встановлено, що 
Суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 Конституції України.
Відповідно до ст. 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Відповідач вважає, що перебування (проживання) особи за кордоном не звільняє її від обов`язку здійснювати утримання та догляд за батьком.
Разом з тим, слід вказати, що обов`язок «здійснювати утримання батьків» та «здійснювати догляд за батьками», не є тотожнім у спірних правовідносинах.
Постійний догляд - це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Згідно з частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Тобто, «здійснювати утримання за батьками» це надання матеріальної допомоги, в той час як «постійний догляд» це вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Суд зазначає, що абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 цього Закону № 2232-XII регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність постійного догляду за одним із батьків - в даному випадку особою з інвалідністю ІI групи. При цьому така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки (такі обставини встановлюються і враховуються в кожному конкретному випадку).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановленим у справі обставинам, суд виходить із такого.
Відповідно до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини, як необхідність здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо такі особи самі потребують постійного догляду відповідно до висновку медико-соціальної експертної комісії, лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
З аналізу наведеної норми вбачається, що для звільнення військовослужбовця із зазначених підстав законодавцем визначено необхідність встановлення сукупності таких обставин: наявність родинних відносин між військовослужбовцем та особою, за якою здійснюється догляд; встановлення такій особі інвалідності I або II групи чи потреби у постійному сторонньому догляді; а також відсутність інших членів сім`ї першого або другого ступеня споріднення, які можуть забезпечити такий догляд.
Судом встановлено, що на підтвердження наявності зазначених обставин позивачем подано свідоцтво про народження, згідно з яким матір`ю ОСОБА_1 є ОСОБА_2 .
Також матеріалами справи підтверджується, що відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №760690 ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності безтерміново.
Крім того, відповідно до висновку №520 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хвора особа не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися та потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.
Поряд із цим, відповідно до акта обстеження сімейного стану від 15.11.2024 встановлено, що старший лейтенант ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , а інші працездатні особи, які могли б здійснювати постійний догляд за останньою, відсутні.
Оцінивши наведені докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено наявність усіх передбачених законом умов для звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Водночас судом установлено, що рапорт ОСОБА_1 від 15.12.2024 про звільнення з військової служби був розглянутий командиром військової частини НОМЕР_2 та погоджений у встановленому порядку. Більше того, посадовими особами військової частини НОМЕР_2 було сформовано та направлено за належністю повний пакет документів, необхідних для звільнення позивача з військової служби саме на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже, навіть командування військової частини НОМЕР_2 за результатами перевірки наданих документів дійшло висновку про наявність у позивача законних підстав для звільнення з військової служби та погодило відповідний рапорт.
Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, листом військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2025 №501/3/1716 службові матеріали були повернуті без реалізації у зв`язку з тим, що, на думку посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , у ОСОБА_2 наявні інші родичі першого або другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за нею.
Однак суд не може погодитися із такими висновками відповідача.
Суд зазначає, що відповідно до статей 72, 73 Кодексу адміністративного судочинства України саме належні та допустимі докази є підставою для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Проте матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував наявність інших членів сім`ї першого або другого ступеня споріднення, здатних здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 .
Відповідачем не надано доказів існування таких осіб, не встановлено їх особу, місце проживання, сімейний стан, стан здоров`я, фактичну можливість здійснювати догляд чи будь-які інші обставини, які б свідчили про можливість забезпечення ними постійного догляду за особою з інвалідністю.
Натомість наявний у матеріалах справи акт обстеження сімейного стану від 15.11.2024 містить прямо протилежний висновок щодо відсутності інших працездатних осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Таким чином, твердження відповідача про наявність інших родичів ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодними доказами, що є неприпустимим у діяльності суб`єкта владних повноважень.
Більше того, суд звертає увагу, що відповідач, фактично відмовляючи у реалізації процедури звільнення позивача, не спростував жодного документа, поданого останнім на підтвердження наявності передбачених законом підстав для звільнення.
При цьому відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Відтак суб`єкт владних повноважень не вправі відмовляти особі у реалізації передбаченого законом права з мотивів, які не підтверджені належними доказами та не випливають із встановлених фактичних обставин.
Також суд бере до уваги, що позивач подав рапорт про звільнення ще 15.12.2024, однак тривалий час не був належним чином повідомлений про результати його розгляду. Лише у вересні 2025 року йому стало відомо про фактичний стан розгляду поданих документів та їх повернення без реалізації.
Такі дії відповідача не відповідають принципам належного врядування, правової визначеності, добросовісності та розсудливості, які відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають перевірці адміністративним судом під час здійснення контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень.
Крім того, безпідставне затягування процедури звільнення позивача фактично позбавило його можливості реалізувати гарантоване законом право на звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю та потребує постійного стороннього догляду.
З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що відповідачем не доведено правомірності прийнятого рішення про повернення без реалізації службових матеріалів щодо звільнення ОСОБА_1 , тоді як позивачем належними, допустимими та достатніми доказами підтверджено наявність усіх передбачених законом підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Отже, дії військової частини НОМЕР_1 щодо повернення без реалізації документів про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є протиправними та такими, що порушують права та законні інтереси позивача.
Враховуючи встановлені обставини справи, вимоги статті 19 Конституції України, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положення статей 2, 72, 73, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо повернення без реалізації службових матеріалів про звільнення позивача та зобов`язання відповідача вчинити дії, необхідні для належного розгляду питання звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до вимог чинного законодавства України.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідачем у спірному рішенні не надано жодної правової оцінки наданим позивачем документам, які підтверджує необхідність постійного догляду за хворою матір`ю.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність відмови відповідача щодо звільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю II групи.
Щодо обраного способу захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини (за не висловлення бажання продовжувати військову службу), у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, суд зазначає наступне.
Суд наголошує, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Водночас, повноваження не є дискреційними, коли існує лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі існування певних чітко визначених законодавством умов, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний вчинити конкретні дії, а в разі, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Вказане кореспондує нормі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на ефективний засіб юридичного захисту, тобто такий, що призводить до потрібних результатів і наслідків, дає найбільший ефект.
У рішенні в справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. В рішенні в справі Афанасьєв проти України Суд вказав на те, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Верховний Суд у своїх постановах аналізуючи застосування принципу дискреції неодноразово наголошував, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що належним захистом прав позивача в спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача розглянути рапорт щодо звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язати військову частину НОМЕР_4 направити до відповідних органів військового управління оновлені документи щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби та вжити всіх необхідних заходів для видання наказу про звільнення відповідно до чинного законодавства, суд зазначає наступне.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Приписами ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.
Відповідно до ч.7 ст. 246 КАС України, висновок суду про задоволення позову чи відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення).
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач не направить до відповідних органів військового управління оновлені документи щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби та не вчинить всіх необхідних заходів для видання наказу про звільнення відповідно до чинного законодавства на виконання даного рішення суду та внаслідок таких протиправних дій відповідача буде порушено права позивача на належний розмір пенсії.
З огляду на викладене, суд вважає неможливим розглядати вимоги щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчиняти дії у майбутньому у зв`язку з вірогідним настанням певних наслідків, оскільки у суду на час розгляду справи відсутні підстави для прийняття рішення стосовно законності таких дій.
Таким чином, в задоволенні цієї частини позовних вимог суд відмовляє.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язати військову частину НОМЕР_2 повідомити позивача у письмовій формі про результати розгляду його рапорту про звільнення, із зазначенням прийнятого рішення та правових підстав його ухвалення, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, а також приписи статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов`язковості судових рішень та відсутності об`єктивних обставин щодо невиконання судового рішення з боку відповідача, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо повернення без реалізації службових матеріалів, підготовлених на підставі рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, поданого 15 грудня 2024 року та зареєстрованого у військовій частині НОМЕР_2 за вх. №7336.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 розглянути рапорт щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», старшого лейтенанта ОСОБА_1 з військової служби, та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 15 червня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 ) 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_7 ) 

Суддя       У.М. Нор