ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 606/1424/25	Головуючий у 1-й інстанції Марціцка І.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/473/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення сторін цивільну справу №606/1424/25 за апеляційною скаргою Приватного агропромислового підприємства «Топільче» на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2026 року, ухвалене суддею Марціцкою І.Б., повний текст якого складено 23 січня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного агропромислового підприємства «Топільче», ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої самовільним заняттям земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до Теребовлянського районного суду Тернопільської області з позовом до Приватного агропромислового підприємства «Топільче» (надалі - ПАП «Топільче») та ОСОБА_4 про стягнення шкоди, завданої самовільним заняттям земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки кадастровий № 6125084300:01:001:0087, яка знаходиться за межами с.Ілавче Тернопільського району Тернопільської області, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка перебувала в оренді у відповідача ПАП «Топільче». 14.09.2020 договір оренди між позивачем, яка набула орендовану земельну ділянку в порядку спадкування, та відповідачем ПАП «Топільче» розірвано. Відповідач не повернув земельну ділянку відповідно до Акта прийому-передачі. З вересня 2020 по 2024 рік відповідачі самовільно користувалися належною ОСОБА_3 земельною ділянкою. Внаслідок таких протиправних дій позивачу завдано шкоди, яку ОСОБА_3 просить стягнути з відповідачів пропорційно до тієї частини земельної ділянки, якою користувалися кожен із відповідачів. Загальний розмір шкоди складається із фактичної шкоди, яка визначена відповідно до Методики, затвердженої постановою КМУ від 25.07.2007 №963, упущеної вигоди, несплаченого податкового боргу зі сплати земельного податку та моральної шкоди.
Враховуючи викладене, позивачка просила:
1. Стягнути з ПАП «Топільче» в її користь 121239.12 грн матеріальної шкоди, з яких: 
- 27863.00 грн – шкода, завдана самовільним зайняттям земельної ділянки;
- 11277.68 грн – шкода внаслідок виникнення податкового боргу по сплаті земельного податку;
- 54235.44 грн – упущена вигода.
Стягнути з ПАП «Топільче» в користь позивачки 27863.00 грн моральної шкоди. 
2. Стягнути з ОСОБА_4 в користь позивачки 15566.76 грн, з яких: 
- 3577.00 грн – шкода, завдана самовільним зайняттям земельної ділянки;
- 1448.20 грн – шкода внаслідок виникнення податкового боргу по сплаті земельного податку;
- 6964.56 грн – упущена вигода;
- 3577.00 грн – моральна шкода.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21.01.2026 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ПАП «Топільче» в користь ОСОБА_3 27863 грн шкоди, яка завданої самовільним заняттям земельної ділянки та 2000 грн моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 3577 грн шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки та 500 грн моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ПАП «Топільче» просить оскаржуване рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зокрема зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції прийняв доводи позивачки про те, що ПАП «Топільче» самовільно зайняло належну їй земельну ділянку та що в діях відповідача наявна протиправна поведінка, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності, однак не врахував доводи представника відповідача та покази свідків про те, що між ПАП «Топільче» та ОСОБА_3 досягнуто усну домовленість про обмін земельним ділянками.
Вказує, що 24.09.2020 на прохання ОСОБА_3 (спадкоємиці померлої ОСОБА_5 ) договір оренди земельної ділянки був розірваний, однак по усній домовленості між ПАП «Топільче» та ОСОБА_3 , враховуючи, що земельна ділянка, яка належала останній, знаходилась в середині масиву, який обробляє відповідач, з метою раціонального використання земельних ділянок, ПАП «Топільче» провело обмін земельними ділянками (ПАП «Топільче» мало обробляти земельну ділянку, яка належала ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 мала обробляти земельну ділянку, що знаходилась ближче до населеного пункту с.Ілавче та перебувала в оренді ПАП «Топільче»).
Наведені обставини підтвердили в ході слухання справи директор ПАП «Топільче» ОСОБА_6 та агроном ПАП «Топільче» ОСОБА_7 .
Крім того, зазначає, що в ході розслідування кримінального провадження №42024210000000077 від 05.06.2024, під час опитування ОСОБА_3 остання підтвердила факт досягнення усних домовленостей з ПАП «Топільче» щодо обміну земельними ділянками та обробіток таких земельних ділянок, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 12.04.2025.
Вважає, що підтвердженням наведеного також є відсутність зі сторони ОСОБА_3 будь-яких претензій протягом 2020-2023 років щодо таких усних домовленостей. Тобто факт досягнення усних домовленостей щодо обміну земельними ділянками між ОСОБА_3 і ПАП «Топільче» був підтверджений в ході слухання справи.
Апелянт вказує, що ПАП «Топільче» не заперечує факт використання належної ОСОБА_3 земельної ділянки, однак і ОСОБА_3 використовувала належну на праві оренди ПАП «Топільче» земельну ділянку. При цьому ПАП «Топільче», враховуючи майновий стан ОСОБА_3 , уникаючи конфлікту, не зверталось до компетентних органів для встановлення такої шкоди та стягнення її в подальшому з останньої.
Тобто, враховуючи позицію ОСОБА_3 , наведені вище обставини, факт завдання шкоди є взаємним. А беручи до уваги стан земельних ділянок, які використовували за обміном ПАП «Топільче» і ОСОБА_3 , вважає, що більше шкоди все ж завдано ПАП «Топільче».
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки — адвокат Дячук С.І. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Зокрема зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив усі обставини справи та надав вірну оцінку наявним у ній доказам.
Вказує, що відсутність будь-якого письмового підтвердження так званого «обміну» свідчить не лише про недоведеність цього факту, а й про його юридичну нікчемність. Вважає, що посилання апелянта на усні домовленості не створює правових наслідків і не може легалізувати фактичне користування чужою земельною ділянкою без належної правової підстави.
Також зазначає, що процесуальні рішення органів досудового розслідування не мають преюдиційного значення у цивільному процесі та не звільняють сторону від обов`язку доведення своїх доводів належними доказами. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не поклав такі матеріали в основу свого рішення, діючи у повній відповідності до вимог процесуального закону.
Крім того стверджує, що розрахунок шкоди здійснено відповідно до встановленої законодавством методики, на підставі офіційних даних компетентних органів та досліджений судом, в той час як апелянт не надав жодного альтернативного розрахунку чи доказів, які б ставили під сумнів визначений розмір шкоди, а отже його заперечення мають виключно декларативний характер.
Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки кадастровий №6125084300:01:001:0087, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва площею 3.3229 га, підстави виникнення права власності – свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.06.2019, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.0.2019 №169431255. Належність земельної ділянки позивачці не оспорювалось відповідачами.
Вказана земельна ділянка була передана в оренду відповідно до договору оренди землі від 14.05.2015, який був укладений між ОСОБА_5 та ПАП «Топільче». Договір укладено на 25 років.
В подальшому, вказаний договір був розірваний відповідно до Угоди про дострокове розірвання договору від 24.09.2020. Як слідує зі змісту вказаної угоди, ПАП «Топільче» та ОСОБА_3 , яка є власником земельної ділянки 6125084300:01:001:0087, за спільною згодою домовились достроково розірвати Договір оренди від 14.05.2015. Пунктом 2 Угоди передбачено, що повернення об`єкта оренди здійснюється на підставі Акта прийому-передачі. Вказаний Акт сторони не підписували, ПАП «Топільче» користувалося земельною ділянкою протягом 2020-2024 років. Вказані обставини встановлено в судовому засіданні та не оспорювались сторонами.
Постановою від 07.10.2024 №0006/ПО/08/01/24 ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.53-1 КУпАП за те, що останній зайняв частину земельної ділянки приватної форми власності площею 0.378 га кадастровий номер 6125084300:01:001:0087, цільове призначення – для товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана частина земельної ділянки на праві власності належить ОСОБА_3 . Внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки завдано шкоду в розмірі 3577 грн, яка розрахована відповідно до Постанови КМУ від 25.07.2007 №963.
Постановою від 07.10.2024 №0007/ПО/08/01/24 ОСОБА_6 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.53-1 КУпАП за те, що ПАП «Топільче», директором котрого є ОСОБА_6 , зайняло частину земельної ділянки приватної форми власності площею 2.9448 га, кадастровий номер 6125084300:01:001:0087, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана частина земельної ділянки на праві власності належить ОСОБА_3 . Внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки завдано шкоду в розмірі 27863 грн, яка розрахована відповідно до Постанови КМУ від 25.07.2007 №963.
Відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області адміністративні штрафи, які були накладені постановами про адміністративні правопорушення на ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , сплачені останніми повністю та добровільно, про що долучено квитанції.
Як слідує з інформації, яка надана Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, згідно даних ІКС «Податковий блок»» сума податкового зобов`язання (позитивне значення різниці між сумою загального мінімального податкового зобов`язання та загальною сумою сплачених податків та збору – МПЗ) за земельну ділянку 6125084300:01:001:0087 числиться податковий борг у сумі 4245.14 грн.
Згідно з копією постанови т.в.о. дізнавача СД відділення поліції №3 Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області капітана поліції Юлія Порчика про закриття кримінального провадження від 12.04.2025, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42024210000000077 від 05.06.2024 закрито, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України.
Свідки ОСОБА_6 – директор ПАП «Топільче» та ОСОБА_7 – агроном ПАП «Топільче» в судовому засіданні суду першої інстанції пояснили, що договір оренди землі на 25 років був укладений із мамою позивачки. Після її смерті ОСОБА_3 успадкувала земельну ділянку. Виявила бажання самостійно здійснювати обробіток землі. Сторони погодились розірвати договір, але так як земельна частка (пай) ОСОБА_3 знаходилася всередині земельного масиву, то сторони погодили, що їй буде надана для обробітку аналогічна земельна ділянка такої самої площі на краю масиву. Позивачка погодилася. Обробляла земельну ділянку, яку їй надано. В 2024 році ПАП «Топільче» зібрало урожай і повернуло земельні ділянку ОСОБА_3 у належному стані.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що в діях відповідачів наявна протиправна поведінка, а саме самовільне зайняття належної позивачці земельної ділянки, за що відповідачі були притягнуті до адміністративної відповідальності.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відносно відповідача ОСОБА_4 та директора ПАП «Топільче» Вітрука В.П. Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області винесено постанови від 07.10.2024 за №0006/ПО/08/01/24 та №0007/ПО/08/01/24 відповідно, та притягнуто їх до адміністративної відповідальності за ст.53-1 КУпАП внаслідок самовільного зайняття ними земельної ділянки позивачки.
Зазначені постанови до суду оскаржені не були, а призначені відповідачами штрафи сплачені у добровільному порядку, що встановлено судом та вбачається з наявних в матеріалах справи копій квитанцій про оплату штрафу в сумі 340 грн та 170 грн, у відповідності до вказаних вище постанов.
Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановивши факт самовільного використання відповідачами спірної земельної ділянки, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення в цій частині позовних вимог. Крім того, відповідачем не спростовано вказаних обставин у справі, встановлених судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 №963 затверджена Методика визначення розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу.
Згідно з розрахунком розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, здійсненого державним інспектором Підперигорою І.М., розмір заподіяної шкоди відповідачем ОСОБА_4 становить 3577 грн та ПАП «Топільче» - 27863 грн.
З огляду на викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування збитків, завданих внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, в наведених сумах, які апелянтом не спростовані.
Частиною третьою статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Встановивши спричинення моральних страждань позивачки внаслідок порушення відповідачами її законних прав, суд зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. При цьому, суд при визначенні розміру такої шкоди врахував вимоги об`єктивності, розумності й справедливості.
Аргументи відповідача в апеляційній скарзі про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, фактом самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки.
З огляду на наведені вище положення закону та встановлені судом обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №42024210000000077 від 05.06.2024, під час опитування ОСОБА_3 остання підтвердила факт досягнення усних домовленостей з ПАП «Топільче» щодо обміну земельними ділянками та обробіток таких земельних ділянок, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 12.04.2025, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили саме судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі №917/1345/14 (провадження №12-144гс18) зазначила, що преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
З огляду на наведене вище, у колегії суддів відсутні підстави вважати належним доказом пояснення ОСОБА_3 , надані під час здійснення досудового розслідування в межах кримінального провадження №42024210000000077 від 05.06.2024.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційний суд не знайшов підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, тому відсутні підстав для здійснення нового розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 375, 367, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Приватного агропромислового підприємства «Топільче» - залишити без задоволення.
Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 
Судді