ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/363/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна,
секретар судового засідання: І.С. Мисько
за участю представників сторін:
від позивача: Ю.В. Берікул
від відповідача: Д.О. Риженко
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ»
на рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 (суддя Ю.А. Шаратов, м. Одеса, повне рішення складено 08.12.2025)
у справі №916/363/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГКС УА»
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ»
про стягнення заборгованості в розмірі 7 654 405,54 грн,

В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог 
Товариство з обмеженою відповідальністю «ГКС УА» звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» заборгованості за договором на постачання природного газу від 20.11.2019 №1692/ДГ-20, а саме: 5 364 138,30 грн – суми основного боргу, 1 222 058,07 грн – штрафу, 714 039,07 грн – інфляційних втрат та 401 802,76 грн – 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором постачання природного газу №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 в частині повної та своєчасної оплати вартості природного газу, поставленого у період з жовтня 2021 року по травень 2022 року.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №916/363/24 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
У подальшому, 19.08.2024 на адресу суду першої інстанції надійшло клопотання позивача про відмову від частини позовних вимог (вх. №30565/24), в якому товариство відмовилось від частини позовних вимог, а саме, щодо стягнення заборгованості за постачання природного газу за період з лютого 2022 по травень 2022 року в обсязі 1 221,35 куб.м на загальну суму 47 632,66 грн, яке протокольною ухвалою було задоволено судом, з огляду на що на розгляді суду залишилась вимога позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості за зобов`язаннями жовтня 2021 року по січень 2022 року у розмірі 5 316 505,64 грн, а також 1 222 058,07 грн штрафу, 714 039,07 грн – інфляційних втрат та 401 802,76 грн – 3% річних.
Також у справі призначалась судова комплексна почеркознавча експертиза та технічна експертиза документів, за результатами проведення якої отримано висновок експерта №СЕ-19/116-25/17390-ПЧ від 25.07.2025.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГКС УА» 5 316 505,64 грн суми основного боргу, 1 171 727,92 грн – штрафу, 714 039,07 грн – інфляційних втрат, 401 802,76 грн – 3% річних та витрати на сплату судового збору в розмірі 91 248,89 грн. Відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ГКС УА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» в частині стягнення 50 330,15 грн штрафу.
Вказане судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений природний газ у період з жовтня 2021 року по січень 2022 року, що зумовлює правомірність заявлених позовних вимог про стягнення основної заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат, при цьому судом встановлено, що відповідна заборгованість виникла у сукупності за договірними та недоговірними поставками, що має юридичне значення лише для визначення суми штрафу, встановленого умовами договору постачання природного газу від 20.11.2019 №1692/ДГ-20, у зв`язку з чим з урахуванням строку дії договору, встановленого додатковою угодою №10/21 від 24.09.2021, а саме, по 31.10.2021, суму штрафу, визначеного пунктом 8.2., суд вважав правомірним нараховувати лише на суму прострочення, що існувала на цю дату, а саме, на 11 717 279,16 грн, з огляду на, що сума штрафу становить 1 171 727,92 грн.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 у справі №916/363/24 в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що договір №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 є неукладеним, оскільки сторони не дійшли згоди щодо таких істотних умов договору, зокрема таких, як строк його дії та строк (термін) постачання газу, а тому усі наведені позивачем поставки газу, в тому числі у спірний період (жовтень 2021 року — січень 2022 року), є недоговірними, з невизначеною ціною та невизначеним строком виконання обов`язку його оплати.
При цьому скаржник звернув увагу на те, що усі додаткові угоди, на підставі яких судом було зроблено висновки про продовження строку дії вказаного договору до 31.10.2021, стосувались лише періоду постачання газу, але не продовження строку дії договору, що є різними юридичними категоріями. Крім того, відповідач зауважив на відсутності жодного автентичного підпису керівника відповідача на усіх без винятку доданих позивачем документах, оскільки усі підписи, вчинені від його імені, є різними, а акти приймання-передачі за спірний період жовтня 2021 року — січня 2022 року взагалі є непідписаними з боку відповідача.
Позиція позивача щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі. Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач, зокрема, зазначив, що за усталеною судовою практикою фактичне виконання усіма сторонами спірного договору виключає кваліфікацію цього договору як неукладеного; у даному випадку фактичне виконання сторонами умов договору підтверджується низкою наявних в матеріалах справи доказів, що виключає можливість кваліфікації договору як неукладеного. Стосовно доводів скаржника про відсутність у матеріалах справи жодного автентичного підпису керівника відповідача на усіх без винятку доданих позивачем документах позивач зазначив, що такі твердження не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
При цьому позивач звернув увагу суду на суперечливу поведінку з боку апелянта, яка полягає у тому, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем спочатку заявлялося про здійснення йому постачання природного газу постачальником останньої надії, хоча норми чинного законодавства унеможливлювали таку поставку, оскаржувалася додаткова угода на пролонгацію договору на 2021 рік, при тому, що протягом 2021 року апелянтом неодноразово здійснювалися оплати на виконання умов договору, підписувалися акти приймання-передачі газу та додаткові угоди щодо погодження знижки до ціни газу, апелянт користувався податковим кредитом, отриманим на підставі оформлених позивачем податкових накладних, та під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем жодного разу не заявлялося про неукладеність договору, проте вже в апеляційній скарзі апелянт кардинально змінює свою позицію.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу зареєстровано судом 29.12.2025 за вх.№5310/25.
Одночасно скаржником заявлено клопотання (вх.№69/26 від 08.01.2026) про відстрочення сплати судового збору.
Відповідно до протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2025 автоматизований розподіл не відбувся у зв`язку з відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2026 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» (вх.№69/26 від 08.01.2026) про відстрочення сплати судового збору. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» на рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 у справі №916/363/24 залишено без руху з підстав відсутності доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 136873,36 грн та відсутності доказів зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС. Встановлено скаржнику строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
26.01.2026, тобто у межах встановленого ухвалою суду від 15.01.2026 строку, представник скаржника через систему «Електронний суд» подав заяву (вх.№5310/25/Д1 від 27.01.2026) про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ознайомившись із заявою про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№5310/25/Д1 від 27.01.2026), колегія суддів встановила, що на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 15.01.2026 скаржник сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 136873,36 грн, на підтвердження чого надав роздруківку квитанції №149662541 від 26.01.2026.
28.01.2026 представник скаржника через систему «Електронний суд» подав ще одну заяву про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№5310/25/Д2 від 28.01.2026), в якій просив долучити до матеріалів справи докази реєстрації Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» Електронного кабінету, при цьому просив визнати поважними причинами пропуску строку на подання вказаних доказів через складнощі реєстрації вказаного кабінету, пов`язані з тим, що усі реєстраційні документи підприємства залишились на окупованій частині території Херсонської області за місцем реєстрації, що потягло необхідність їх поновлення для отримання електронних ключів на керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» та подальшу реєстрацію Електронного кабінету вказаного підприємства в системі Електронного суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» процесуальний строк на усунення недоліків апеляційної скарги. Також цією ж ухвалою відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» на рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 у справі №916/363/24; встановлено позивачу строк до 18.02.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Крім того, вказаною ухвалою суду, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» на рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 у справі №916/363/24 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, та призначено розгляд апеляційної скарги на 07.04.2026 о 10:00 год.
У судовому засіданні 07.04.2026, проведеному в режимі відеоконференції, колегія суддів протокольною ухвалою оголосила перерву у судовому засіданні до 05.05.2026.
Між тим, судове засідання 05.05.2026 не відбулось у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у місті Одесі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 повідомлено учасників справи про те, що наступне судове засідання у справі №916/363/24 відбудеться 07.05.2026 о 15:00 год.
В судовому засіданні 07.05.2026 апелянт підтримав свої вимоги, викладені в апеляційній скарзі, відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне. 
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи, 20.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЯ «СОДРУЖЕСТВО» (нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю «ГКС УА», постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» (споживач) укладено договір на постачання природного газу №1692/ДГ-20 (далі – договір №1692/ДГ-20 від 20.11.2019).
Відповідно до пунктів 1.1., 2.1. договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 постачальник зобов`язався забезпечити споживача необхідним (пункти 2.2., 2.3. додатку №1) підтвердженим (узгодженим) обсягом природного газу, на визначений договором період, а споживач зобов`язався своєчасно оплачувати постачальнику вартість газу, у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Постачання газу споживачу здійснюється протягом періоду постачання газу, визначеного сторонами у пункті 2.1. додатку №1 до даного договору.
Пунктами 3.1., 3.2., 3.3. договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 встановлено, що постачання газу здійснюється за ціною, що вільно встановлюється між постачальником та споживачем. Ціна газу за цим договором визначається за 1 000 куб.м (одну тисячу метрів кубічних) газу та становить 13 000,00 грн (тринадцять тисяч гривень 00 копійок), без урахування податку на додану вартість, тарифів на транспортування і розподіл газу, крім того ПДВ (20 %) – 2 600,00 грн (дві тисячі шістсот гривень 00 копійок). Загальна ціна газу до сплати за 1 000 куб.м (одну тисячу метрів кубічних) – 15 600,00 грн (п`ятнадцять тисяч шістсот гривень 00 копійок). Вартість фактично поставленого споживачу обсягу газу протягом відповідного газового місяця визначається як добуток загальної ціни газу та обсягу фактично поставленого споживачу газу, за відповідний розрахунковий період, згідно актів приймання-передачі. Загальна вартість договору складається з місячних сум вартості фактично поставлених обсягів газу згідно актів приймання-передачі, складених сторонами протягом періоду постачання.
Згідно із пунктом 3.6. договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період, що підлягає оплаті споживачем, визначається на межі балансової належності між Оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційних вузлів обліку (лічильників газу), визначених у заяві-приєднанні до договору розподілу природного газу, укладеного між Оператором ГРМ та споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених Кодексом ГРМ.
Відповідно до пункту 3.7., підпунктів 3.7.1., 3.7.2., 3.11., 3.14. пункту 3.7. договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 розрахунковим періодом за цим договором є відповідний газовий місяць. Розрахунки споживача за газ здійснюються за розрахунковий період шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника у наступному порядку: 100 % (сто відсотків) вартості планового обсягу газу, відповідного розрахункового періоду, у термін по 20 (двадцяте) число місяця, що передує розрахунковому періоду; остаточний розрахунок за фактично поставлений/спожитий обсяг газу протягом розрахункового періоду здійснюється споживачем у термін по 6 (шосте) число місяця, наступного за розрахунковим періодом. На підставі отриманих від споживача даних та/або даних Оператора ГРМ/ГТС, постачальник протягом трьох робочих днів готує та надає споживачу два примірника акта приймання-передачі газу за розрахунковий період, підписані уповноваженим представником постачальника. У випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту приймання-передачі газу або ненадання письмової обґрунтованої відмови від його підписання до 10 числа місяця, наступного за звітним, такий акт вважається підписаним споживачем, а обсяг спожитого газу встановлюється відповідно до даних Оператора ГРМ.
Пунктами 11.1., 11.7. договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє в частині здійснення розрахунків між сторонами до повного їх здійснення, а в частині постачання газу по 31.12.2020. Всі додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною та набувають чинності, якщо вони вчинені письмово та підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками сторін, якщо наявність та/або використання печатки передбачено установчими документами сторін.
За умовами пункту 11.10. договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019, враховуючи, що постачання газу споживачу за цим договором носить безперервний характер, постачальник не пізніше останнього дня відповідного розрахункового періоду, протягом якого здійснюється постачання газу, складає зведену податкову накладну, з урахуванням всього обсягу постачання газу, поставленого споживачу протягом розрахункового періоду. У випадку якщо станом на дату складання зазначеної податкової накладної сума коштів, що надійшла на поточний рахунок постачальника як оплата (попередня оплата) за газ, перевищує вартість обсягу поставленого протягом звітного періоду газу, таке перевищення вважається попередньою оплатою, на суму якої складається податкова накладна, у загальному порядку, не пізніше останнього дня такого звітного періоду.
У подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угод до договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019, якими сторони вносили зміни щодо періоду постачання газу та розміру знижки до ціни газу, а саме: додаткову угоду №2 від 24.01.2020, №3 від 25.02.2020, №4 від 25.03.2020, №5 від 24.04.2020, №6 від 22.05.2020, №7 від 25.06.2020, №8 від 24.07.2020, №9 від 25.08.2020, №10 від 25.09.2020, №11 від 23.10.2020, № 1/21 від 24.12.2020, №№2/21 від 25.01.2021, №3/21 від 25.02.2021, №4/21 від 25.03.2021, №5 /21 від 25.04.2021, №6/21 від 25.05.2021, №7/21 від 25.06.2021, №9/21 від 25.08.2021, №10/21 від 24.09.2021.
Так, відповідно до додаткової угоди №10/21 до договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019, зокрема, викладено пункт 3.1. договору в наступній редакції:
« 3.1 Постачання газу здійснюється за ціною, що вільно встановлюється між постачальником та споживачем. Ціна газу за цим договором визначається за 1000 куб.м газу та становить 30 000,00 грн, без урахування податку на додану вартість, тарифів на транспортування і розподіл газу, крім того ПДВ (20 %) – 6 000,00 грн. Загальна ціна газу до сплати за 1000 куб.м – 36 000,00 грн». Також сторони дійшли згоди про те, що у період постачання газу, з 01 по 31 жовтня 2021 року, до ціни газу, встановленої пунктом 3.1. договору, застосовується знижка, за умови повного та неухильного дотримання споживачем своїх зобов`язань за договором, в частині оплати вартості газу, протягом зазначеного розрахункового періоду. Знижка до ціни газу становить 3 333,33 грн (три тисячі триста тридцять три гривні 33 коп.).
Також у матеріалах справи наявна копія додаткової угоди №12 від 25.11.2020 до договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019, відповідно до якої сторони дійшли згоди продовжити термін дії договору по 31.12.2021.
На виконання умов договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019, у 2020 році позивачем поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 4 356 834,34 грн, що підтверджується підписаними між сторонами актами приймання-передачі, а саме: 64055,16 грн - від 31.01.2020 №557/Г; 89 377,94 грн. - від 29.02.2020 №1123/Г; 68 782,15 грн - від 31.03.2020 №1562/Г; 100 067,23 грн - від 30.04.2020 №2104/Г; 38 694,56 грн - від 31.05.2020 №2426/Г; 50 633,86 грн - від 30.06.2020 №2551/Г; 232 299,73 грн. - від 31.07.2020 №2971/Г; 265 309,92 грн. - від 31.08.2020 №3244/Г; 1 157 111,16 грн - від 30.09.2020 №3515/Г; 1 411 917,76 грн - від 31.10.2020 №3800/Г; 641 803,57 грн - від 30.11.2020 №4321/Г; 114 982,50 грн - від 31.12.2020 №4636/Г; 121 798,80 грн - від 31.01.2020 №579/Г.
Також позивачем було сформовані податкові накладні у 2020 році на загальну суму 4 235 035,64 грн, а саме: 64 055,16 грн - від 31.01.2020 №524; 100 067,33 грн - від 30.04.2020 №374; 89 377,94 грн - від 29.02.2020 №508; 68 782,15 грн - від 31.03.2020 №420; 38 694,56 грн - від 31.05.2020 №386; 50 633,86 грн - від 30.06.2020 №362; 232 299,73 грн - від 31.07.2020 №497; 265 309,92 грн - від 31.08.2020 №475; 1 157 111,16 грн - від 30.09.2020 №405; 1 411 917,76 грн - від 31.10.2020 №445; 641 803,57 грн - від 30.11.2020 №537; 114 982,50 грн - від 31.12.2020 №576.
Відповідачем частково сплачено за поставлений газ за договором №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 у 2020 році в розмірі 3 496 161,34 грн, що підтверджується платіжними інструкціями, а саме: 67 834,19 грн - від 25.02.2020 №46; 45 000,00 грн. - від 24.03.2020 №78; 44 377,94 грн - від 10.04.2020 №82; 38 782,20 грн - від 28.04.2020 №101; 30 000,00 грн - від 30.04.2020 №107; 50 000,00 грн - від 29.05.2020 №138; 50 000,00 грн - від 05.06.2020 №146; 14 000,00 грн - від 12.06.2020 №150; 38 894,58 грн. - від 25.06.2020 №177; 50 633,86 грн - від 15.07.2020 №201; 77 433,00 грн - від 14.08.2020 №242; 77 000,00 грн - від 21.08.2020 №249; 77 866,73 грн - від 28.08.2020 №252; 132 645,96 грн - від 18.09.2020 №272; 132 663,96 грн - від 29.09.2020 №277; 200 000,00 грн - від 09.10.2020 №285; 100 000,00 грн - від 16.10.2020 № 292; 300 000,00 грн - від 23.10.2020 №309; 300 000,00 грн - від 30.10.2020 № 313; 157 111,16 грн - від 03.11.2020 №315; 100 000,00 грн - від 04.11.2020 №316; 150 000,00 грн - від 13.11.2020 №321; 400 000,00 грн - від 23.11.2020 № 337; 300 000,00 грн - від 27.11.2020 №342; 300 000,00 грн - від 04.12.2020 №345; 161 917,76 грн - від 11.12.2020 № 351; 100 000,00 грн - від 18.12.2020 № 360.
Таким чином, сальдо станом на 01.01.2021 складає 860 673,00 грн (4 356 834,34 - 3 496 161,34 = 860 673,00) на користь позивача, при цьому ним самостійно зменшено його суму до 752 910,04 грн, що відображено в розрахунку №361.61, у зв`язку з чим наявність початкового сальдо станом на 01.01.2021 у розмірі 752 910,04 грн відповідає дійсності.
У матеріалах справи також наявні підписані між сторонами акти приймання-передачі, згідно із якими позивачем, у період з січня 2021 року по червень 2021 року поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 674 451,72 грн, а саме: 121 798,80 грн згідно акту від 31.01.2021 №579/Г; 149 619,17 грн згідно акту від 28.02.2021 №1169/Г; 98 658,17 грн згідно акту від 31.03.2021 №1815/Г; 77 758,70 грн згідно акту від 30.04.2021 №2238/Г; 102 351,12 грн згідно акту від 31.05.2021 №2711/Г та 124 265,76 грн згідно акту від 30.06.2021 №3008/Г. 
Також позивачем були сформовані податкові накладні за період з січня 2021 року по вересень 2021 року на загальну суму 8 989 597,32 грн, а саме: 121798,80 грн - від 31.01.2021 №602; 149 619,17 грн - від 28.02.2021 №620; 98 658,17 грн - від 31.03.2021 №629; 77 758,70 грн - від 30.04.2021 №494; 102 351,12 грн. - від 31.05.2021 №531; 124 265,76 грн - від 30.06.2021 №482; 727 872,43 грн - від 31.07.2021 №506; 3 307 599,17 грн - від 31.08.2021 №427; 4 279 674,00 грн - від 30.09.2021 №404; 
Таким чином, з урахуванням початкового сальдо станом на 01.01.2021 у розмірі 752 910,04 грн, позивачем поставлено відповідачу природний газ за період з січня 2021 року по вересень 2021 року на загальну суму 9 742 507,36 грн.
При цьому позивач вказує, що ним ще було посталено на виконання умов укладеного між сторонами договору природний газ на загальну суму 7 288 643,18 грн за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року, зокрема 5 133 886,72 грн за актом №4218/Г від 31.10.2021; 1 803 301,60 грн за актом № 4531/Г від 30.11.2021; 315 241,56 грн за актом № 4903/Г від 31.12.2021; 36 213,30 грн за актом №16/Г від 31.01.2022. Вказані акти не підписані відповідачем.
Також позивачем були сформовані податкові накладні за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року на загальну суму 7 288 643,18 грн, а саме: 5 133 886,72 грн - від 31.10.2021 №504; 1 803 301,60 грн - від 30.11.2021 №563; 315 241,56 грн - від 31.12.2021 №559; 36 213,30 грн - від 31.01.2022 №436.
Згідно листа Акціонерного товариства «Херсонгаз» вих.№23/221/5001/1545 від 21.12.2023, обсяги спожитого Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» газу за період, зокрема, з жовтня 2021 року по січень 2022 року становлять 219 551,71 тис.куб.м, а саме: у жовтні 2021 року – 160,434, у листопаді 2021 року – 49,67773; у грудні 2021 року – 8,75671 та у січні 2022 року - 0,68327.
При цьому відповідачем сплачено за поставлений газ, у період 08.01.2021 по 18.02.2022 – 11 714 644,90 грн, що підтверджується платіжними інструкціями, а саме: 241 803,57 грн - від 06.01.2021 № 1; 150 000,00 грн. - від 15.01.2021 № 8; 100 000,00 грн - від 29.01.2021 № 35; 14 982,50 грн - від 02.02.2021 № 36; 250 000,00 грн - від 12.02.2021 № 40; 121 798,80 грн - від 19.03.2021 № 90; 49 619,17 грн - від 26.03.2021 № 96; 100 000,00 грн - від 31.03.2021 № 97; 41 958,17 грн - від 24.05.2021 № 157; 56 700,00 грн - від 24.05.2021 № 158; 37 758,70 грн - від 07.06.2021 № 164; 40 000,00 грн - від 22.06.2021 № 186; 102 351,12 грн - від 13.07.2021 № 194; 24 265,76 грн - від 06.08.2021 № 200; 100 000,00 грн - від 20.08.2021 № 238; 227 877,13 грн - від 28.08.2021 № 240; 300 000,00 грн - від 03.09.2021 № 243; 200 000,00 грн. - від 27.09.2021 № 270; 400 000,00 грн - від 30.09.2021 № 273; 300 000,00 грн. - від 12.10.2021 № 283; 200 000,00 грн - від 13.10.2021 № 288; 100 000,00 грн - від 23.10.2021 № 302; 200 000,00 грн - від 02.11.2021 № 309; 100 000,00 грн. - від 05.11.2021 № 310; 200 000,00 грн - від 16.11.2021 № 319; 300 000,00 грн. - від 16.11.2021 № 324; 500 000,00 грн - від 25.11.2021 № 333; 500 000,00 грн - від 08.12.2021 № 347; 500 000,00 грн - від 15.12.2021 № 356; 500 000,00 грн - від 24.12.2021 № 376; 229 000,00 грн - від 05.01.2022 № 1; 171 000,00 грн - від 05.01.2022 № 2; 860 048,00 грн - від 14.01.2022 № 8; 889 096,33 грн. - від 21.01.2022 № 22; 50 000,00 грн - від 21.01.2022 № 23; 889 096,33 грн - від 28.01.2022 № 26; 889 096,33 грн - від 04.02.2022 № 30; 889 096,33 грн - від 11.02.2022 № 34; 889 096,33 грн - від 18.02.2022 № 41.
Предметом спору є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості у розмірі 5 316 505,64 грн за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року, а також 1 222 058,07 грн штрафу, 714 039,07 грн – інфляційних втрат та 401 802,76 грн – 3% річних.
Під час розгляду справи №916/363/24 місцевим господарським судом призначалась судова комплексна почеркознавча експертиза та технічна експертиза документів, проведення якої було доручено судовим експертам Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (65005, м. Одеса, вул.Прохорівська, 35) на вирішення якої поставлено наступні питання:
-Чи виконаний підпис на другому аркуші додаткової угоди від 25.11.2020 №12 до договору від 20.11.2019 №1692/ДГ-20 від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» Кривенко Сергія Вікторовича Кривенком Сергієм Вікторовичем або іншою особою ?
-Встановити фактичний період виготовлення додаткової угоди від 25.11.2020 №12 до договору від 20.11.2019 №1692/ДГ-20.
Згідно отриманого місцевим господарським судом висновку експерта №СЕ-19/116-25/17390-ПЧ від 25.07.2025, складеного судовим експертом Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Мазур О.І., підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Споживач» у додатковій угоді №12 від 25.11.2020 до договору від 20 листопада 2019 року №1692/ДГ-20 га 1 арк., виконаний не Кривенком Сергієм Івановичем.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із встановлення обставин доведення позивачем факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року, що зумовлює правомірність заявлених позовних вимог про стягнення основної заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат, при цьому судом встановлено, що відповідна заборгованість виникла у сукупності за договірними та недоговірними поставками, що має юридичне значення лише для визначення суми штрафу, встановленого умовами договору постачання природного газу від 20.11.2019 №1692/ДГ-20, у зв`язку з чим з урахуванням строку дії договору, встановленого додатковою угодою від 24.09.2021 №10/21, а саме, по 31.10.2021, суму штрафу, визначеного пунктом 8.2., суд вважав правомірним нараховувати лише на суму прострочення, що існувала на цю дату, а саме, на 11 717 279,16 грн, з огляду на що встановив, що сума штрафу становить 1 171 727,92 грн.
Позиція суду апеляційної інстанції
Колегія суддів частково не погоджується з вказаним висновком Господарського суду Одеської області з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 є договором постачання природного газу, який згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами та, відповідно, виступає підставою для виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
В силу частин першої, другої статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення суму основного боргу за договором №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 у розмірі 5 316 505,64 грн за постачання природного газу за період жовтня 2021 року - січня 2022 року.
При цьому, відповідно до змісту додаткової угоди №12 від 25.11.2020 до договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 період постачання газу споживачу визначений з 01.01.2021 по 31.12.2021, разом з тим, згідно із висновком експерта від 25.07.2025 №СЕ-19/116-25/17390-ПЧ, складеним судовим експертом Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Мазур О.І., підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Споживач» у додаткові угоді №12 до договору від 20 листопада 2019 року №1692/ДГ-20 га 1 арк., виконаний не Кривенком Сергієм Івановичем.
Таким чином, оскільки додаткову угоду №12 від 25.11.2020 до договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 не було підписано керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ», вона є неукладеною у розумінні норм статті 638 Цивільного кодексу України, оскільки відсутній факт волевиявлення відповідача як сторони цього правочину.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції вірно зазначив, що останній період постачання природного газу за договором №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 був визначений додатковою угодою №10/21 від 24.09.2021, а саме: з 01 по 31 жовтня 2021 року.
Як вже зазначалось, вартість природного газу, поставленого позивачем на виконання вказаного договору відповідачем, сплачувалася несвоєчасно та не у повному обсязі, у зв`язку з чим сальдо станом на 01.01.2021 складало 860 673,00 грн (4 356 834,34 - 3 496 161,34 = 860 673,00) на користь позивача, при цьому ним самостійно зменшено його суму до 752 910,04 грн, що відображено в розрахунку №361.61, у зв`язку з чим наявність початкового сальдо станом на 01.01.2021 у розмірі 752 910,04 грн відповідає дійсності.
В матеріалах справи також наявні акти приймання-передачі, згідно із якими позивачем, у період з січня 2021 року по червень 2021 року поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 674 451,72 грн, а саме: 121 798,80 грн згідно акту від 31.01.2021 №579/Г;149 619,17 грн згідно акту від 28.02.2021 №1169/Г; 98 658,17 грн згідно акту від 31.03.2021 №1815/Г; 77 758,70 грн згідно акту від 30.04.2021 №2238/Г; 102 351,12 грн згідно акту від 31.05.2021 №2711/Г, 124 265,76 грн згідно акту від 30.06.2021 №3008/Г та 5 133 886,72 грн за актом №4218/Г від 31.10.2021.
Поряд з цим, позивачем були сформовані податкові накладні за період з січня 2021 року по жовтень 2021 року на загальну суму 14 123 484,04 грн, а саме: 121798,80 грн - від 31.01.2021 №602; 149 619,17 грн - від 28.02.2021 №620; 98 658,17 грн - від 31.03.2021 №629; 77 758,70 грн - від 30.04.2021 №494; 102 351,12 грн. - від 31.05.2021 №531; 124 265,76 грн - від 30.06.2021 №482; 727 872,43 грн - від 31.07.2021 №506; 3 307 599,17 грн - від 31.08.2021 №427; 4 279 674,00 грн - від 30.09.2021 №404; 5 133 886,72 грн - від 31.10.2021 №504.
Таким чином, з урахуванням початкового сальдо станом на 01.01.2021 у розмірі 752 910,04 грн, позивачем поставлено відповідачу природний газ за період з січня 2021 року по жовтень 2021 року на загальну суму 14 876 394,08 грн.
Водночас, відповідачем на виконання умов договору сплачено за поставлений позивачем природний газ у період 08.01.2021 по 18.02.2022 – 11 714 644,90 грн, що підтверджується платіжними інструкціями, а саме: 241 803,57 грн - від 06.01.2021 № 1; 150 000,00 грн. - від 15.01.2021 № 8; 100 000,00 грн - від 29.01.2021 № 35; 14 982,50 грн - від 02.02.2021 № 36; 250 000,00 грн - від 12.02.2021 № 40; 121 798,80 грн - від 19.03.2021 № 90; 49 619,17 грн - від 26.03.2021 № 96; 100 000,00 грн - від 31.03.2021 № 97; 41 958,17 грн - від 24.05.2021 № 157; 56 700,00 грн - від 24.05.2021 № 158; 37 758,70 грн - від 07.06.2021 № 164; 40 000,00 грн - від 22.06.2021 № 186; 102 351,12 грн - від 13.07.2021 № 194; 24 265,76 грн - від 06.08.2021 № 200; 100 000,00 грн - від 20.08.2021 № 238; 227 877,13 грн - від 28.08.2021 № 240; 300 000,00 грн - від 03.09.2021 № 243; 200 000,00 грн. - від 27.09.2021 № 270; 400 000,00 грн - від 30.09.2021 № 273; 300 000,00 грн. - від 12.10.2021 № 283; 200 000,00 грн - від 13.10.2021 № 288; 100 000,00 грн - від 23.10.2021 № 302; 200 000,00 грн - від 02.11.2021 № 309; 100 000,00 грн. - від 05.11.2021 № 310; 200 000,00 грн - від 16.11.2021 № 319; 300 000,00 грн. - від 16.11.2021 № 324; 500 000,00 грн - від 25.11.2021 № 333; 500 000,00 грн - від 08.12.2021 № 347; 500 000,00 грн - від 15.12.2021 № 356; 500 000,00 грн - від 24.12.2021 № 376; 229 000,00 грн - від 05.01.2022 № 1; 171 000,00 грн - від 05.01.2022 № 2; 860 048,00 грн - від 14.01.2022 № 8; 889 096,33 грн. - від 21.01.2022 № 22; 50 000,00 грн - від 21.01.2022 № 23; 889 096,33 грн - від 28.01.2022 № 26; 889 096,33 грн - від 04.02.2022 № 30; 889 096,33 грн - від 11.02.2022 № 34; 889 096,33 грн - від 18.02.2022 № 41.
Отже, заборгованість відповідача за поставлений за договором природний газ склала 3 161 749,18 грн, тобто залишився частково не сплаченим поставлений позивачем природний газ у жовні 2021 року.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Втім, матеріали справи не містять доказів повної оплати відповідачем поставленого позивачем природного газу, зокрема у жовтні 2021 року за договором постачання природного газу №1692/ДГ-20 від 20.11.2019, а саме, у сумі 3 161 749,18 грн.
Таким чином, враховуючи, що відповідачем наявність вказаної заборгованості в сумі 3 161 749,18 грн не спростована, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає наявними правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3 161 749,18 грн основного боргу, який виник за укладеним між сторонами договором №1692/ДГ-20 від 20.11.2019.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
Аналогічна правова позиція викладена Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 26.06.2020 у справі №905/21/19. У вказаній постанові Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погодилась з методикою розрахунку інфляційних збитків відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає такий математичний підхід, що дозволяє включення інфляційних збитків попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції) (пункт 41 постанови).
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику – «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.
Водночас, на практиці існують різні підходи до застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.
У пункті 25 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 викладено правовий висновок про те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
У пункті 26 вказаної постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
-час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
-час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачала необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення оплати поставленого природного газу за договором №1692/ДГ-20 від 20.11.2019, колегією суддів встановлено, що позивачем його невірно виконано з включенням до сум боргу заборгованості за природний газ за період з листопада 2021 року по січень 2022 року, а саме: 1 803 301,60 грн нарахованих за листопад 2021 року, 315 241,56 грн - за грудень 2021 року та 36 213,30 грн - за січень 2022 року, які розраховані з врахуванням вартості природного газу, що визначена договором №1692/ДГ-20 від 20.11.2019, тоді як вже було встановлено вище, строк дії відповідного договору закінчився 31.10.2021, з огляду на вказане судом апеляційної інстанції виконано власний розрахунок в межах визначених позивачем періодів нарахувань, без врахування вказаних сум та враховуючи здійснені відповідачем часткові сплати боргу, за яким встановлено, що загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 273 775,28 грн та інфляційних втрат у сумі 546 707,37 грн. 
Колегія суддів також зауважує, що суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пунктом 8.2. договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019 визначено, у разі прострочення виконання споживачем своїх зобов`язань з оплати вартості газу та/або компенсації добових небалансів у порядку, визначеному цим договором, споживач зобов`язаний сплатити на користь постачальника штраф у розмірі 10 % (десять відсотків) від суми прострочення.
Враховуючи, що строк дії договору №1692/ДГ-20 від 20.11.2019, встановлений додатковою угодою №10/21 від 24.09.2021, а саме, по 31 жовтня 2021 року, суму штрафу, визначеного пунктом 8.2, слід нараховувати на суму прострочення, що існувало на цю дату, а саме -11 717 279,16 грн, відтак сума штрафу становить 1 171 727,92 грн (11 717 279,16 Х 10 / 100 = 1 171 727,92), що не оскаржується сторонами під час апеляційного перегляду справи.
За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу в розмірі 1 171 727,92 грн.
Стосовно заборгованості за поставлений позивачем відповідачу природний газ у період з листопада 2021 року по січень 2022 року, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем постачання йому позивачем природного газу у загальному обсязі 59,11771 тис. куб.м, а саме, у листопаді 2021 року в обсязі 49,67773 тим. куб.м, у грудні 2021 року – 8,75671 та у січні 2022 року - 0,68327, що, зокрема, підтверджується листом Акціонерного товариства «Херсонгаз» вих.№23/221/5001/1545 від 21.12.2023.
До того ж, матеріали справи не містять жодних доказів укладення іншого договору постачання природного газу у спірний період або доказів продовження договору постачання природного газу №1692/ДГ-20 від 20.11.2019.
Водночас, зазначені обставини не свідчать про відсутність правових підстав для стягнення вартості поставленого природного газу з відповідача, оскільки це суперечило б загальним засадам цивільного законодавства, визначених статтею 3 Цивільного кодексу України та принципу недопустимості зловживання правом, закріпленому у статті 13 Цивільного кодексу України, та порушує баланс інтересів сторін. Зокрема, використавши отриманий природний газ від позивача, відповідач не може уникнути зобов`язання компенсувати його вартість, навіть якщо постачання відбулося поза межами договірних відносин.
Разом з тим, для врегулювання спору між сторонами суд має визначити правову природу відносин між сторонами та визначити закон, який підлягає до застосування для їх врегулювання.
При цьому колегія суддів зазначає, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо обставин спірних правовідносин між ними.
Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).
За загальним правилом, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Водночас застосування судом принципу «jura novit curia»(«суд знає закони») не є безмежним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14.01.2021 (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
При цьому колегія суддів враховує, що принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації (питання можливості самостійної перекваліфікації правовідносин, що виникли у спорі, Верховний Суд досліджував у справі №917/1297/23 у постанові від 20.11.2024).
Розглядаючи даний спір, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідач не заперечує обсяги поставленого йому природного газу. Вказане переконує колегію суддів у необхідності перекваліфікації правовідносин, що виникли між сторонами, для подальшого вирішення спору, з дотриманням принципу змагальності, загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 Цивільного кодексу України) та балансу інтересів сторін.
Отже, колегія суддів кваліфікує такі спірні правовідносини як кондикційні, - ті які мають вирішуватися відповідно до положень статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, що регулюють набуття та збереження майна без достатньої правової підстави, повернення безпідставно набутого майна.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, наслідком події; застосовуються також до вимог, зокрема, про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17).
При цьому відсутність правової підстави слід розуміти, як перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Втім, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадання достатньої правової підстави (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №910/9072/17, постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/2593/23).
Так, надаючи правову кваліфікацію правовідносинам у даному спорі, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/2593/23, а також у постанові від 20.11.2024 у справі 917/1297/23. У зазначених справах предметом спору було стягнення постачальником заборгованості за природний газ, постачання якого здійснювалося поза межами договірних правовідносин.
Верховний Суд зауважив, що за умови відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що у споживача були правові підстави на відбір газу у спірний період, правомірним є висновок про відсутність у такої особи правових підстав для відбору газу з газотранспортної системи, що передбачає безпідставність здійснення відбору природного газу, що належав постачальнику.
Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (стаття 1213 Цивільного кодексу України).
Так, з огляду на обставини справи, з яких вбачається, що безпідставно набутим майном у даному випадку є природний газ в обсязі 59,11771 тис. куб.м, що є речовиною, яка споживається в момент її отримання, зазначене майно не може бути повернуте в натурі.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23.07.2024 у справі №924/738/23, в якій вирішувалися подібні правовідносини (безпідставного набуття майна - природного газу). При цьому, погоджуючись з висновками апеляційного суду, Верховний Суд у цій справі (№924/738/23) зазначив, що розмір відшкодування вартості майна визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Тобто береться до уваги ринкова вартість майна на момент подання позову, яка далі може бути переглянута на момент прийняття судом рішення.
Отже, у разі неможливості повернути майно в натурі, відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України, відшкодуванню підлягає його вартість, яка визначається за ринковою вартістю на момент розгляду справи про повернення майна.
Позивач у позові розраховує заборгованість за природний газ з врахуванням вартості природного газу, що визначена договором №1692/ДГ-20 від 20.11.2019, проте колегія суддів не погоджується з таким розрахунком, оскільки, по-перше, судом не встановлено у даній справі наявність договірних відносин на поставку газу у період з листопада 2021 року по січень 2022 року; по-друге, у зв`язку з невідповідністю такого розрахунку приписам частини другої статті1213 Цивільного кодексу України, за якими вартість безпідставно набутого майна визначається на момент розгляду судом справи.
Разом з тим, відповідно до інформації щодо ціни природного газу станом на 27.11.2025 (дата, що передує даті постановлення рішення у цій справі), оприлюдненої на сайті Української енергетичної біржі, середньозважена ціна природного газу становить 24 240,00 грн з податком на додану вартість (надалі - ПДВ) за тис. м3 (https://ueex.com.ua/exchange-quotations/natural-gas/standardized-products), що не відповідає ціні, наведеній позивачем.
За наведеного, здійснивши власний розрахунок вартості безпідставно отриманого відповідачем природного газу, колегією суддів встановлено, що вартість природного газу в обсязі 59,11771 тис.м.куб, яка підлягає відшкодуванню, становить 1 433 013,29 грн з ПДВ (24 240,00 грн - ціна газу за тис.м3 з ПДВ х 59,11771 тис. м куб - обсяг газу).
Правильність такого розрахунку констатовано Верховним Судом у постанові від 23.07.2024 у справі №924/738/23, прийнятій Верховним Судом у подібних правовідносинах.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову в частині стягнення вартості безпідставно отриманого природного газу на суму 1 433 013,29 грн, при цьому загальна сума основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідача, з урахуванням встановленої заборгованості відповідача, яка утворилась у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань, становить 4 594 762,47 грн (розраховано наступним чином: 1 433 013,29 + 3 161 749,18 грн = 4 594 762,47).
При цьому колегія суддів зауважує, що за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).
Разом з тим, до загальних засад цивільного законодавства законодавець відносить, зокрема: справедливість, добросовісність та розумність.
При цьому, слід зазначити, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19, постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі №520/1185/16-ц).
Тлумачення законодавства судам слід здійснювати системно, враховувати правову природу спірних відносин, загальну спрямованість законодавства та права України в цілому, а результат тлумачення законодавства має бути розумним та справедливим. Національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 7.33. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №911/1278/20).
Так, суд переконаний, що саме по собі положення норми статті 1213 Цивільного кодексу України закріплює обов`язок відшкодувати вартість безпідставно набутого майна з урахуванням справедливості, розумності, що полягає у необхідності визначенні вартості такого майна на момент розгляду судом справи про повернення майна, - тобто за його ринковою вартістю, що встановлюється на момент постановлення рішення судом.
Таке визначення вартості визначає вартість майна, за якою відбувалася б звичайна операція продажу такого майна на ринку на відповідну дату, тобто за нинішніх ринкових умовах, а тому майновий інтерес особи не порушується та інфляційне знецінення не відбувається, що виключає підставність нарахування відсотків та інфляційних втрат, більш того стягнення у такому випадку додатково 3% річних та інфляційних може мати наслідком безпідставне збагачення однієї сторони за рахунок іншої.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГКС УА» основного боргу у сумі 721 743,17 грн, 3% річних у загальній сумі 128 027,48 грн, інфляційних втрат у загальній сумі 167 331,70 грн та штрафу у сумі 50 330,15 грн.
Висновки суду апеляційної інстанції
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 у справі №916/363/24 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГКС УА» основного боргу у сумі 721 743,17 грн, 3% річних у загальній сумі 128 027,48 грн, інфляційних втрат у загальній сумі 167 331,70 грн, з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, а також зміні в частині розподілу судових витрат.
Розподіл судових витрат
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 
Господарського процесуального кодексу України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 у справі №916/363/24 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГКС УА» основного боргу у сумі 721 743,17 грн, 3% річних у загальній сумі 128 027,48 грн та інфляційних втрат у загальній сумі 167 331,70 грн скасувати, у задоволенні позову в цій частині відмовити, в частині розподілу судових витрат - змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ГКС УА» задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГКС УА» 4 594 762,47 грн основного боргу, 273 775,28 грн - 3% річних, 546 707,37 грн інфляційних втрат, 1 171 727,92 грн штрафу та 79 549,10 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.
У задоволенні решти позову відмовити».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГКС УА» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРКУРІЙ» 18 299,97 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повну постанову складено 12.05.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя О.Ю. Аленін