ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/3427/25  Номер провадження 22-ц/814/2246/26	Головуючий у 1-й інстанції Вірченко О. М.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - судді - доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
представник позивача - адвокат Жага Е.Г.
третя особа ОСОБА_2 
представник третьої особи - адвокат Акрітов К.К.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Акрітова Кіріака Костянтиновича 

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 січня 2026 року, ухвалене суддею Вірченко О. М., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Жаги Едуарда Григоровича до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

01.09.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Жага Е.Г. звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в якому просив суд встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2017 по день внесення ОСОБА_3 до реєстру зниклих за особливих обставин осіб, тобто до 23.10.2024.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2017 ОСОБА_1 почала проживати разом з ОСОБА_3 як подружжя, без реєстрації шлюбу. Спочатку вони спільно знімали квартиру на АДРЕСА_1 , потім - на АДРЕСА_2 , в подальшому вони переїхали проживати за місцем реєстрації позивача по АДРЕСА_3 . Відносини між ними були гарними, вони дбали одне про одного, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, свята проводили у колі рідних та друзів, в майбутньому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 планували укласти шлюб. Проте, цю подію було відкладено на невизначений час у зв`язку з початком війни. ОСОБА_3 був призваний на військову службу в ЗСУ на посаду командира відділення 1 взводу мінометної батареї в/ч НОМЕР_1 . Усі оригінали документів, включаючи паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, довідку про реєстрацію місця проживання, посвідчення УБД, картку платника податків, трудову книжку, свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_3 залишив у позивача як у члена своєї сім`ї, також ним були залишені всі особисті речі: одяг (цивільний та військовий) тощо. Протягом усього періоду проходження служби ОСОБА_3 здійснював грошові перекази на ім`я позивача, що свідчить про наявність спільного бюджету. Ними за час спільного проживання за спільні кошти були придбані: телевізор, кріплення для телевізора, чайник, мобільні телефони, пральна машина, міжкімнатні двері, автомобіль, зроблено капітальний ремонт балкону. Крім того, факт перебування у фактичних шлюбних відносинах підтверджується спільними фото позивача та ОСОБА_3 , скрін-шотами особистих повідомлень з месенджерів. Батько позивача віддав ОСОБА_3 свій автомобіль «Славута» для користування на фронті, що може свідчити про наявність сімейних відносин. Крім того, у своїй особовій справі військовослужбовця ОСОБА_3 вказав позивача як свою дружину та зазначив її персональні дані, про що він особисто їй повідомив. Також ОСОБА_3 були придбані та подаровані позивачу та її дочкам золоті прикраси на день народження та інші свята, а також мобільний телефон з навушниками для молодшої дочки, пристрій для випрямлення волосся для старшої дочки, мобільний телефон для батька позивача. У жовтні 2024 ОСОБА_3 перестав виходити на зв`язок і через деякий час позивачу стало відомо, що він перебуває у списках зниклих безвісти осіб. Оскільки шлюб між ними не був зареєстрований, сповіщення з ІНФОРМАЦІЯ_2 їй не надходило. Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідне позивачу для можливості отримання інформації відносно ОСОБА_3 , а також для отримання соціальних гарантій як члена сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 грудня 2025 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 (а.с. 148).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу - задоволено.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2017 по день внесення ОСОБА_3 до реєстру зниклих безвісті за особливих обставин, тобто до 23 жовтня 2024 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що встановлення в судовому порядку факту проживання однією сім`єю зі зниклим безвісти ОСОБА_3 необхідно їй для можливості отримання інформації відносно ОСОБА_3 , а також отримання соціальних гарантій як члена сім`ї зниклого безвісті військовослужбовця, які гарантовані державою у разі загибелі або зникнення безвісти військовослужбовця.Отже, належними та допустимими доказами встановлено, що з 2017 і по день зникнення безвісти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, опікувалися одне одним, мали взаємні права та обов`язки, що свідчить про наявність між ними сталих відносин, притаманних подружжю.На підставі викладеного, враховуючи, що чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю, сторона позивача довела фактичні обставини, на які посилається в обґрунтування позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Акрітов К.К., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, щопро розгляд справи ОСОБА_2 відомо не було. Жодних повісток з повідомленнями про дату розгляду справи він не отримував. Дана обставина підтверджується матеріалами справи, з яких слідує, що після залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору відповідно до ухвали суду від 23.12.2025, він жодних повісток не отримував. При ознайомленні з матеріалами справи 09.02.2026 встановлено, що 29.12.2025 судом було направлено копію ухвали - неправильному адресату, а саме, ОСОБА_3 за адресою - АДРЕСА_2 . Даний лист, який вручено не було та який повернувся до суду, міститься в матеріалах справи. Отже, оскаржуваним рішенням порушуються права ОСОБА_2 як спадкоємця та єдиного отримувача одноразової грошової допомоги як члена сім`ї загиблого військовослужбовця. ОСОБА_2 мав був бути залучений до участі в оскаржуваній справі в процесуальному статусі відповідача та користуватися відповідним обсягом процесуальних прав. Проте, навіть при визначенні процесуального статусу ОСОБА_2 як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, судом першої інстанції було грубо порушено процесуальне право такої сторони, оскільки її не було належним чином повідомлено про дату і час розгляду справи взагалі. У разі належного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи, він мав би змогу заявити про свої порушені права і в такому випадку суд першої інстанції мав роз`яснити право залучення його в якості співвідповідача, а у разі відмови позивача від цього - відмовити у задоволенні позову. ОСОБА_1 дійсно мала відносини із ОСОБА_3 , проте ці відносини тривали значно менше, ніж це описано в позовній заяві та встановлено судом першої інстанції оскаржуваним рішенням. Також характер цих відносин не відповідає ознакам проживання однією сім`єю, як чоловіка і дружини, оскільки вони не проживали разом та не мали спільного господарства. Син до 2020 проживав по АДРЕСА_4 , а з 2021 по 2022 (до початку війни) по АДРЕСА_5 разом з колишньою дружиною ОСОБА_4 . Після початку війни він проживав разом з батьком і братом по АДРЕСА_2 . І лише в останній рік життя, коли він отримував відпустку, він міг ночувати у ОСОБА_1 по АДРЕСА_6 . Оскільки ОСОБА_3 не проживав із ОСОБА_1 п`ять і більше років однією сім`єю, що у разі залучення ОСОБА_2 відповідачем у справі могло бути підтверджено як доказами, так і свідками, то і підстав для задоволення позовних вимог у разі розгляду справи в установленому законом порядку не існувало б.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Жага Е.Г. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання апеляційного суду 04.05.2026 не з`явився відповідач, він належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 26.03.2026 судової повістки про виклик до суду у цивільній справі на електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 203), яка була доставлена до електронного кабінету. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 25.03.2026 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 04.05.2026 о 10-20 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено.Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 8-9).

ОСОБА_3 мав статус учасника бойових дій з 09.08.2023 (а.с. 13).

Під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, придбавали побутову техніку, зробили капітальний ремонт балкону у квартирі позивача, що підтверджується чеками (а.с. 40-57). Крім того, з наданих суду доказів вбачається, що ОСОБА_3 систематично перераховував кошти зі свого рахунку на рахунок ОСОБА_1 , що свідчить про наявність спільного бюджету (а.с. 19-37).

На підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 позивач надала спільні фотографії, а також скриншоти з телефону щодо переписки з ОСОБА_3 (а.с. 38, 39, 58-92).

Згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.10.2025 №1/10844, відповідно до даних Єдиного державного реєстру призовників, віськовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зник безвісіті 23.10.2024 під час бойового завдання поблизу населеного пункту Любимівка Кореневського району Курської області рф, до призову мав сім`ю, що складається з сина ОСОБА_5 , колишньої дружини ОСОБА_6 , матері ОСОБА_7 (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ), батька ОСОБА_2 . Відомості щодо ОСОБА_1 в даному реєстрі відсутні (а.с. 131).

Відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_2 від 20.11.2025 №2662, під час зарахування до списків військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_3 вказав наступних родичів: ОСОБА_5 (син), ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_1 (громадянська дружина) (а.с. 144).

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підтвердили факт проживання однією сім`ю ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 з 2017 до дня його зникнення безвісті.

Таким чином, під час судового розгляду позивачем доведено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу протягом останніх шести років, вели спільне господарство, разом проживали у квартирі позивача, мали спільний бюджет. 

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

Отже, справи про встановлення фактів розглядаються за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за умов, якщо факти, які підлягають встановленню, мають юридичний характер, тобто відповідно до закону викликають юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2019 у справі №305/279/16-ц (провадження №61-30299св18)).

В силу ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України, які містяться у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і тому подібне.

Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 29.01.2024 у справі №185/9339/21 дійшов переконання, що якщо право на позов існувало на момент звернення до суду, то спір має бути розглянутий по суті, будь-які зміни у спірних відносинах не можуть впливати на правовий результат вирішення спору по суті судом.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2017 по день внесення ОСОБА_3 до реєстру зниклих за особливих обставин осіб, тобто до 23.10.2024.
За результатами перегляду справи в апеляційному порядку колегія суддів вважає, що, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.
За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

У статті 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Права, передбачені ЦПК України щодо третьої особи і відповідача, є різними за своїми значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Зміст наведеної норми свідчить, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має перебувати з однією із сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі.

Отже, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Тобто такі особи не є суб`єктами спірних правовідносин, тому суд не вирішує питання про їх права та обов`язки. Судове рішення лише в майбутньому може вплинути на їх права та обов`язки щодо якоїсь із сторін у спорі, зокрема в разі пред`явлення до них регресного позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі №910/17792/17 зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

З огляду на викладене, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також встановлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

На відміну від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, за теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Співучасть - це обумовлена матеріальним правом множинність осіб на тій чи іншій стороні в цивільному процесі внаслідок наявності загального права або загального обов`язку. Важливою ознакою співучасті є наявність у декількох позивачів чи відповідачів у справі однакових за спрямованістю матеріально-правових вимог чи юридичних обов`язків. Ця ознака дозволяє відрізняти процесуальну співучасть від інших видів участі множинності заінтересованих осіб, зокрема, від участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Верховний Суд у постанові від 17.05.2021 у справі №309/2340/15 (провадження №61-16776св20) зазначив, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17 (провадження №12-280гс18).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.08.2025 у справі №286/253/24, провадження №61-16205св24.

По справі вбачається, що згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.10.2025 №1/10844, відповідно до даних Єдиного державного реєстру призовників, віськовозобов`язаних та резервістів «Оберіг», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зник безвісіті 23.10.2024 під час бойового завдання поблизу населеного пункту Любимівка Кореневського району Курської області рф, до призову мав сім`ю, що складається з сина ОСОБА_5 , колишньої дружини ОСОБА_6 , матері ОСОБА_7 (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ), батька ОСОБА_2 . Відомості щодо ОСОБА_1 в даному реєстрі відсутні (а.с. 131).

Відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_2 від 20.11.2025 №2662, під час зарахування до списків військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_3 вказав наступних родичів: ОСОБА_5 (син), ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_1 (громадянська дружина). Додатково повідомлено, що заяву на отримання грошового забезпечення подав ОСОБА_2 (а.с. 144).

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23.12.2025 залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 (батька) (а.с. 148).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що встановлення у судовому порядку факту проживання однією сім`єю зі зниклим безвісти ОСОБА_3 необхідно їй для можливості отримання інформації відносно ОСОБА_3 , а також отримання соціальних гарантій як члена сім`ї зниклого безвісті військовослужбовця, які гарантовані державою у разі загибелі або зникнення безвісти військовослужбовця.

Станом на момент розгляду справи в суді першої інстанції ні позивач, ні її представник не зверталися до суду першої інстанції з клопотанням про залучення до участі у справі ОСОБА_2 як співвідповідача.

Отже, встановивши, що у цій справі позивач просила встановити факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто заявила матеріально-правові вимоги, які безпосереднього стосуються прав та обов`язків третьої особи ОСОБА_2 щодо предмета спору (отримання соціальних гарантій як члена сім`ї зниклого безвісті військовослужбовця), колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що незалучення останнього до участі у справі як співвідповідача є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Відповідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1816,80 грн (а.с. 176). 

З врахуванням відмови у задоволенні позову, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п.3,4, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Акрітова Кіріака Костянтиновича - задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 січня 2026 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову представника ОСОБА_1 - адвоката Жаги Едуарда Григоровича до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 04 травня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов