ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року
м. Київ

Справа № 756/15702/17
Провадження № 61-15145св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тимошенка Володимира Антоновича на постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року в складі Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.
у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій державних виконавців протиправними, скасування довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та постанови про звернення стягнення на заробітну плату, суб`єкт оскарження - Оболонський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник - ОСОБА_1 , стягувач - ОСОБА_2 та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст скарги
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, у якій зазначив, що на виконанні в Оболонському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Оболонський ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/2195/17, виданого 17 травня 2019 року Оболонським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_4 , в розмірі 1500,00 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 листопада 2017 року до досягнення дитиною повноліття. 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2022 року в справі № 756/9368/21 стягувача ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав щодо дитини ОСОБА_4 . Наразі дитина проживає та перебуває під доглядом діда ОСОБА_5 , якого визначено тимчасовим доглядачем Макарівською службою у справах дітей.
Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеною державним виконавцем 10 жовтня 2023 року, заборгованість боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з листопада 2017 року до жовтня 2023 року становила 0,00 грн.
12 квітня 2024 року державним виконавцем Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ Близнюком В. О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. Зазначена постанова винесена на підставі довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 листопада 2023 року, відповідно до якої сума заборгованості боржника ОСОБА_1 становила 72 997,00 грн.
Вважав зазначену довідку безпідставною, адже він сплачував аліменти на дитину у вказаний період особі, з якою дитина фактично проживає, - її діду ОСОБА_5 .
У зв`язку з цим заявник просив суд визнати протиправними дії Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо складення довідки-розрахунку заборгованості від 01 листопада 2023 року зі сплати аліментів у розмірі 72 997,27 грн за період з 21 листопада 2017 року до 10 жовтня 2023 року та винесення постанови від 12 квітня 2024 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 та скасувати їх.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
31 березня 2025 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні скарги.
Суд першої інстанції керувався тим, що до повноважень державного виконавця не належить вирішення питань цільового використання аліментів, з`ясування фактичного місця проживання дитини та кола осіб, які безпосередньо утримують її. Відповідно, до кола питань, які вирішуються під час розгляду скарги, належить лише відповідність дій чи бездіяльності державного виконавця вимогам закону у межах виконання рішення суду.
25 вересня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд відхилив клопотання представника заявника про відкладення розгляду справи, оскільки останнім не подано належних письмових доказів на підтвердження його тимчасової непрацездатності. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Переважна частина доводів апеляційної скарги повторює позицію заявника в скарзі, заявлену ним під час розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції, за результатами чого їй була дана правова оцінка, з якою повністю погодилася й колегія суддів апеляційного суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
01 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко В. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року, в якій просить її скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд порушив право заявника на доступ до суду. 
Суд розглянув справу за відсутності заявника та його представника, відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю адвоката, хоча знав, що ОСОБА_1 є особою з вадою слуху, а адвокат спеціалізується на наданні правничої допомоги людям з такими особливостями, володіє мовою жестів, тому відхилення клопотання про відкладення розгляду справи є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 зазначила, що єдиною підставою касаційного оскарження представником ОСОБА_1 постанови апеляційного суду є відмова суду апеляційної інстанції в задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи. Водночас повноваження суду щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасником судового процесу клопотання є дискреційними, а апеляційний суд, дослідивши доводи клопотання адвоката, правомірно виснував про розгляд справи за його відсутності з огляду на достатність в справі матеріалів для розгляду.
Позиція Верховного Суду
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України).
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, а й реальним.
ЄСПЛ зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодонаціональних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року в справі «Дія 97 проти України», заява № 19164/04, § 47).
Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення ЄСПЛ від 08квітня 2010 року в справі «Гурепка проти України», заява № 38789/04, § 23).
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду в прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007).
Специфікою справи, яка переглядаються, є те, що заявником у ній є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю ІІІ групи з дитинства з порушенням слуху (носій жестової мови) (довідка МСЕК серії 12ААВ №098004).
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України та передбачає можливість кожної особи вільно обирати захисника, отримувати консультації, складати процесуальні документи та бути представленим у судах. Держава забезпечує безоплатну правову допомогу в передбачених законом випадках.
Згідно з довідкою від 06 вересня 2024 року № 06/24/102 ОСОБА_1 звернувся до Громадської організації «Спілка нечуючих юристів», яка спеціалізується на наданні правничої допомоги в забезпеченні доступу осіб з інвалідністю зі слуху до правосуддя (стаття 12 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу»), для яких жестова мова є основним засобом спілкування (стаття 23 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»), з проханням надати йому вторинну правничу допомогу (т. 1, а. с. 162). 
06 вересня 2024 року ОСОБА_1 було надано доступ до Системи надання вторинної правничої допомоги - спеціалізованого адвоката Тимошенка В. А., який вільно володіє жестовою мовою (свідоцтво № 1061, видане Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури від 25 жовтня 1996 року).
06 вересня 2024 року ОСОБА_7 уклав з адвокатом Тимошенком В. А. договір про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги № 0626.
16 вересня 2024 року адвокат Тимошенко В. А. в інтересах ОСОБА_1 подав до суду скаргу про визнання дій державних виконавців протиправними, скасування довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та постанови про звернення стягнення на заробітну плату, у задоволенні якої 31 березня 2025 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва було відмовлено (т. 1, а. с. 154-162, т. 3, а. с. 30-34).
16 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко В. А. через систему «Електронний суд» подав до апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року (т. 2, а. с. 37-39).
16 травня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року та призначено справу до розгляду на 03 липня 2025 року о 10 год. 30 хв. 
02 липня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко В. А. через систему «Електронний суд» подав до апеляційного суду клопотання про забезпечення в порядку, передбаченому статтею 75 ЦПК України, розумного пристосування у вигляді сурдоперекладу учасникам з вадами слуху, які користуються жестовою мовою (т. 2, а. с. 75, 76).
03 липня 2025 року в судовому засіданні, яке відбувалося за участі представника ОСОБА_1 - адвоката Тимошенко В. А., в справі оголошено перерву до 25 вересня 2025 року для вирішення питання про залучення перекладача (т. 2, а. с. 78) 
24 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко В. А. звернувся до апеляційного суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю представника, довідку про що адвокат надасть суду (т. 2, а. с. 87).
Тимчасова непрацездатність адвоката Тимошенка В. А. підтверджена інформаційною довідкою з електронної системи охорони здоров`я від 26 вересня 2025 року, медичний висновок 1111-7МКМ-К79М-3ТН8.
Суд апеляційної інстанції вирішив відмовити в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, визнавши причину відсутності представника неповажною, і розглянув справу по суті, ухваливши 25 вересня 2025 року постанову про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення.
Колегія суддів Верховного Суду з такими висновками апеляційного суду не погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу в судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (див. постанови Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року в справі № 361/8331/18, від 05 грудня 2025 року в справі № 447/3137/21 та ін.).
Аналогічні висновки сформульовані й Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2025 року в справі № 920/19/24.
Законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з урахуванням конкретної ситуації у справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду (див. постанову Верховного Суду від 15 липня 2024 року в справі № 447/852/23).
Як вже зазначалося, специфікою справи, що переглядаються, є те, що заявником у ній є особа з інвалідністю з дитинства з порушенням слуху, для якої жестова мова є основним засобом спілкування.
Стаття 14 Конвенції забороняє дискримінацію при користуванні правами, визнаними Конвенцією (життя, свобода, справедливий суд тощо). Вона гарантує, що захист має забезпечуватися без різниці за ознаками статі, раси, мови, релігії, переконань, національного чи соціального походження, майнового стану чи іншими ознаками.
Відповідно до статті 1 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особа з інвалідністю - особа із стійкими фізичними, психічними, інтелектуальними або сенсорними порушеннями, які при взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати її повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими.
За вимогами статті 23 цього Закону жестова мова як мова осіб з порушенням слуху є засобом спілкування та навчання і захищається державою. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, зокрема: забезпечують можливість комунікації осіб з інвалідністю з порушенням слуху в органах, установах та закладах соціального захисту населення, судових, правоохоронних органах, органах пожежної безпеки, аварійно-рятувальних службах, закладах охорони здоров`я, закладах освіти тощо; сприяють наданню послуг з перекладу на жестову мову громадянам України з порушенням слуху, які користуються жестовою мовою.
Щодо цього ЄСПЛ зауважив, що поняття особи з інвалідністю визначене в статті 1 Конвенції про права осіб з інвалідністю від 13 грудня 2006 року (набрала чинності для України 06 березня 2010 року), відповідно до статті 1 якої мета цієї Конвенції полягає в заохоченні, захисті й забезпеченні повного й рівного здійснення всіма особами з інвалідністю всіх прав людини й основоположних свобод, а також у заохоченні поважання до притаманної їм гідності. До осіб з інвалідністю належать особи зі стійкими фізичними, психічними, інтелектуальними або сенсорними порушеннями, які при взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати їхній повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими.
Обов`язок держави враховувати інвалідність особи та надавати індивідуальні заходи підтримки, включно з розумним пристосуванням, не повинен сам собою бути предметом будь-якого офіційного визнання або класифікації такої інвалідності, якщо національні органи влади достатньо обізнані про неї (див. рішення ЄСПЛ «А.Ф.Л. проти Ісландії» (A.F.L. v. Iceland), 2025, §§ 61, 62).
Існує європейський та світовий консенсус щодо необхідності захисту людей з інвалідністю від дискримінаційного ставлення. З метою досягнення цього консенсусу суд покладається на Рекомендацію 1592 (2003) щодо повної соціальної інтеграції людей з інвалідністю, в якій Парламентська Асамблея Ради Європи зазначила, що деякі з основоположних прав, передбачених Конвенцією, все ще залишаються недоступними для багатьох осіб з інвалідністю (зокрема право на приватне і сімейне життя), та наголосила, що забезпечення доступу до рівних політичних, соціальних, економічних і культурних прав має бути спільною політичною метою на наступне десятиліття.
У цьому контексті ЄСПЛ, зокрема, покликався на статтю 4 Конвенції про права осіб з інвалідністю - про необхідність забезпечення й заохочування повної реалізації всіх прав людини й основоположних свобод всіма особами з інвалідністю без будь-якої дискримінації, на статтю 9 - про незалежний спосіб життя та статтю 19 - про повне включення та залучення до місцевої спільноти («Губеріна проти Хорватії» (Guberina v. Croatia), 2016, § 34). Щодо тлумачення цих положень суд покликався на Загальний коментар № 1 (2014) щодо рівності перед законом («Кинця проти Румунії» (Cin?a v. Romania), 2020, § 31), Загальний коментар № 2 про доступність (2014) («Губеріна проти Хорватії» (Guberina v. Croatia), 2016) та на Загальний коментар № 6 щодо рівності та недискримінації (2018) («Топлак і Мрак проти Словенії» (Toplak and Mrak v. Slovenia), 2021), прийняті Комітетом ООН з прав осіб з інвалідністю.
У справі «Р.П. та інші проти Сполученого Королівства» (R. P. and Others v. The United Kingdom), 2012, щодо призначення офіційного адвоката (соліситора) для представлення інтересів матері з розладами навчання у провадженні про опіку над дитиною ЄСПЛ визнав, що держава повинна вжити заходів для захисту учасників судового процесу, які перебувають у ситуації заявника.
Право не піддаватися дискримінації порушується, коли держави без об`єктивних і розумних підстав не ставляться по-різному до осіб, ситуація яких істотно відрізняється (рішення ЄСПЛ у справі «Дж.Д. та A. проти Сполученого Королівства» (J. D. and A. v. the United Kingdom), 2019, § 84). 
ЄСПЛ, покликаючись на Конвенцію про права осіб з інвалідністю, виснував, що стаття 14 Конвенції має тлумачитися з урахуванням вимог цього документа щодо «розумного пристосування», що розуміється як «внесення, коли це потрібно в конкретному випадку, необхідних і підхожих модифікацій і коректив, що не становлять непропорційного чи невиправданого тягаря». На нього мають право розраховувати особи з інвалідністю для забезпечення «реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод» (стаття 2 Конвенції про права осіб з інвалідністю). Розумне пристосування допомагає виправити фактичну нерівність, яка є невиправданою, а тому є дискримінацією. Стаття 14 Конвенції вимагає застосування розумного пристосування, а не всіх можливих корективів, які можуть бути зроблені для зменшення нерівності, що виникає внаслідок інвалідності особи, незалежно від їх вартості або практичних аспектів («Т.Х. проти Болгарії» (T.H. v. Bulgaria), 2023, § 122).
У справі, що переглядається, апеляційний суд не врахував, що заявник є особою з інвалідністю з порушенням слуху, з яким був укладений договір про надання правничої допомоги як зі спеціалізованим адвокатом, який вільно володіє жестовою мовою і спеціалізується на правничій допомозі людям з інвалідністю з порушенням слуху, для яких жестова мова є основним засобом спілкування без посередників-сурдоперекладачів. 
Відмова в задоволенні клопотання про відкладення справи через тимчасову відсутність адвоката, який володіє жестовою мовою, ставить особу з порушенням слуху в нерівні умови порівняно з іншими учасниками процесу. Формальні підстави не можуть переважати над принципом рівного доступу до правосуддя і забезпеченням реальної можливості користуватися процесуальними правами.
Зазначене узгоджується зі сталою практикою ЄСПЛ, який, зокрема, у справі Toplak and Mrak v. Slovenia наголосив, що відсутність ефективних механізмів для участі особи з інвалідністю у процесі може становити порушення Конвенції та принципу недискримінації. Для осіб з інвалідністю, зокрема з порушенням слуху, забезпечення цього права неможливе без надання розумних пристосувань, таких як переклад на жестову мову або участь адвоката, що володіє мовою жестів.
ЄСПЛ у практиці щодо осіб з інвалідністю (зокрема у справах, пов`язаних з «reasonable accommodation») неодноразово наголошував, що відсутність ефективних засобів для участі у судовому процесі через фізичні чи комунікаційні обмеження може сама собою становити порушення Конвенції та принципу недискримінації. Відповідно, формальна відмова у задоволенні клопотання з таких причин порушує право особи на справедливий суд та рівний доступ до правосуддя.
Верховний Суд вважає забезпечення участі особи з порушенням слуху в судовому процесі через залучення перекладача та (або) адвоката, який володіє мовою жестів, є не просто бажаним, а обов`язковим елементом гарантування її прав, а відмова у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю адвоката, який володіє мовою жестів, об`єктивно порушує право особи з порушенням слуху на рівний доступ до правосуддя як складової частини права на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції.
За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова апеляційного суду скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд скасовує судові рішення з процесуальних підстав, тому по суті спору справа не переглядається.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
За правилами частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, оскільки постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тимошенка Володимира Антоновича задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	О. М. Ситнік	
Судді:	В. М. Ігнатенко 	
	С. О. Карпенко 	
	С. Ю. Мартєв 	
	І. М. Фаловська