Справа № 420/14700/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення
В С Т А Н О В И В :
До Одеського окружного адміністративного суду 20.05.2026 позовна заява Громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області, в якій позивач просить суд:
1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06 квітня 2026 року № 510323000275780;
2. Зобов`язати Головне управління. Державної міграційної служби України в Одеській області видати нову посвідку на постійне проживання з безконтактним електронним носієм громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам, який має посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 видана 5101 від 24.07.2018. 14.07.2005 позивачу була видана посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 на підставі рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну. 21.05.2012 позивачу було здійснено заміну посвідки та документовано посвідкою серії НОМЕР_4 . За час проживання в Україні позивач створив тут сім`ю, має дружину ОСОБА_2 , яка має посвідку на постійне проживання в Україні, крім того їй видана довідка № 314309/1022 про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України.
Позивачу було видано посвідку на постійне проживання НОМЕР_2 , орган, що видав 5101 від 24.07.2018 у формі книжечки, тобто без безконтактного електронного носія, як було вже передбачено вищевказаним Порядком затвердженого постановою КМУ № 321 від 25.04.2018. 26.03.2026 позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області та заповнив заяву-анкету № 205050414 на обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку із непридатністю для подальшого використання, заяву було прийнято, про що свідчить печатка із відміткою на зворотній стороні заяви, також була здійснена перевірка підстав та законності перебування, відповідності поданих документів вимогам законодавства, про що також свідчить печатка із відміткою спеціаліста відділу ГУ ДМС в Одеській області.
06 квітня 2026 року ГУ ДМС в Одеській області прийняло рішення № 510323000275780 про відмову ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.
25.05.2026 ухвалою судді прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи відповідно до ст.262 КАС України. 
03.06.2026 до суду від Головного управління ДМС в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що у зв`язку з тим, що дані по громадянину СР В`єтнам ОСОБА_1 , отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем інформацію, ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 06.04.2026 № 510323000275780. Підкреслює, що саме до дискреційних повноважень ГУ ДМС в Одеській області належить вирішення питання щодо обміну посвідки на постійне проживання.
08.06.2026 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій заявник на позовних вимогах наполягає.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено таке.
Відповідно до паспорту НОМЕР_5 (а.с.13-15), ОСОБА_1 є громадянином Соціалістичної республіки В`єтнам.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 у справі №815/340/18 за позовом Громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 20.12.2017 року № 292097, зобов`язання поновити дію посвідки на постійне проживання, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2018, 
Матеріали справи містять посвідку на постійне проживання на території України НОМЕР_2 від 21.07.2018 (а.с.16) ОСОБА_1 . 
ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою-анкетою №205050414 від 26.03.2026 (а.с.25-26) про видачу посвідки на постійне проживання з підстави «Непридатність посвідки на постійне проживання для подальшого використання».
Головне управління ДМС в Одеській області прийняло рішення №510323000275780 від 06.04.2026 (а.с.28) про відмову в оформленні (видачі) ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.
ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою від 15.04.2026 (а.с.41), у якій просив роз`яснити причини відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
Головне управління ДМС в Одеській області на адресу ОСОБА_1 скерувало лист від 17.04.2026 №Ф-280/6/5101-26/5100.19.1/327-26 (а.с.29), у якому зазначило, що заявнику було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321. Роз`яснено право повторного звернення в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
Вважаючи спірне рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду.
Вирішуючи дану справу, суд виходить з такого.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також встановлює порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб визначає Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»: іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.
Відповідно до ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.
Згідно з ч. 14 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право».
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі - Порядок №322).
Відповідно до п. 1, 4 Порядку №322 посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка видається на строк відповідно до поданих документів, але не більш як на один рік, крім випадків, визначених цим пунктом.
Посвідка видається протягом 15 робочих днів з дати прийняття документів від іноземця або особи без громадянства (п. 5 Порядку №322).
Згідно п. 9 Порядку №322 оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обмін посвідки здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» (далі - Центр).
Відповідно до п. 11, 12 Порядку №322 Внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр) здійснюється з використанням відомчої інформаційної системи ДМС. Для внесення інформації до Реєстру формується заява-анкета, зразок якої затверджується МВС.
ДМС має право отримувати інформацію про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміном. Доступ до зазначеної інформації здійснюється з дотриманням вимог Закону України «Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах» (п. 14 Порядку №322).
Згідно п. 16, 17 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт) та територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іноземця або особи без громадянства. Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.
Як визначено п. 21 Порядку №322, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.
У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, або у разі порушення іноземцем або особою без громадянства строків, визначених пунктами 17 і 19 цього Порядку, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта приймає рішення про залишення заяви-анкети без руху та негайно (за можливості) вручає під розписку іноземцю або особі без громадянства, або законному представнику повідомлення про залишення заяви-анкети про оформлення посвідки без руху із зазначенням виявлених недоліків з посиланням на порушені вимоги законодавства.
Іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їх заява-анкета про оформлення посвідки була залишена без руху, за умови дотримання строків, визначених пунктами 17 і 19 цього Порядку.
У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням кваліфікованого електронного підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування. До заяви-анкети вноситься інформація про номер контактного телефону заявника та адресу особистої електронної пошти (п. 22 Порядку №322).
Відповідно до п. 32 Порядку №322 для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають:
1) дійсний паспортний документ іноземця (паспортні документи - у разі коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D (довгострокова віза не вимагається у іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частині дев`ятнадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також в іноземців та осіб без громадянства, які не зобов`язані отримувати таку візу відповідно до зазначеного Закону, інших законів або міжнародних договорів України) та копію сторінки паспортного документа з такою візою.
Іноземці або особи без громадянства, зазначені у частинах двадцятій або двадцять четвертій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», можуть подавати паспортний документ, строк дії якого закінчився або який підлягає обміну, якщо за отриманням нового документа особа зобов`язана звернутися до органів державної влади країни громадянської належності або країни попереднього постійного проживання, якщо така країна вчинила акт збройної агресії проти України або не визнає територіальну цілісність та суверенітет України, або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Про територіальну цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262;
2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника (у разі подання документів законним представником);
3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;
4) дійсний поліс медичного страхування на весь строк дії посвідки (крім іноземців або осіб без громадянства, зазначених у частині двадцять четвертій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»);
5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати;
6) документ, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, з даними про реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі наявності).
Іноземець або особа без громадянства під час подання документів для оформлення посвідки пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2 і 4-6 цього пункту.
До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 6 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки «Згідно з оригіналом» та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів і дати.
Оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2 і 4 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертаються іноземцеві або особі без громадянства.
Замість документів, зазначених в абзацах другому, четвертому - шостому цього пункту, особа, визнана особою без громадянства відповідно до статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», подає рішення про визнання особою без громадянства, оформлене в установленому порядку.
Іноземець або особа без громадянства можуть подати також інші документи, які підтверджують наявність підстав для отримання посвідки або підтверджують інформацію, зазначену в заяві-анкеті (зокрема, документи, що підтверджують право власності на житло, договір наймання (піднаймання, оренди) тощо). Копії таких документів долучаються до заяви-анкети.
Як визначено підпунктом 11 п. 33 Порядку №322, крім документів, зазначених у пункті 32, залежно від категорії іноземців та осіб без громадянства, визначених статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», подаються:
для іноземців або осіб без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або які під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», уклали шлюб з громадянами України:
документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України. Оригінал документа повертається іноземцеві або особі без громадянства, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки «Згідно з оригіналом» та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів і дати;
паспорт громадянина України, з яким іноземець перебуває у шлюбі, який подається особисто громадянином України (крім осіб, які в період дії воєнного стану не можуть прибути до територіального органу/територіального підрозділу ДМС у зв`язку з проходженням військової служби, за наявності підтвердних документів). Оригінал документа повертається громадянину України, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки «Згідно з оригіналом» та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів і дати.
У п. 61 Порядку №322 передбачено підстави для відмови в оформленні та видачі посвідки, зокрема згідно підп. 3 п. 61 дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.
Згідно п. 62 Порядку №322, рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником. Рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки формується засобами Реєстру та підписується шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису. У випадку відсутності технічної можливості підписання рішення шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису таке рішення підписується власноручно та сканується особою, яка його підписала, до заяви-анкети із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС. Копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови невідкладно, а за наявності обґрунтованих причин - не пізніше трьох робочих днів з дня його прийняття надсилається іноземцеві або особі без громадянства на адресу особистої електронної пошти або рекомендованим листом (у разі відсутності електронної пошти) чи за бажанням іноземця або особи без громадянства вручається особисто.
Із матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області з питань оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні з підстави «Непридатність посвідки на постійне проживання для подальшого використання».
Головне управління ДМС в Одеській області прийняло рішення №510323000275780 від 06.04.2026 (а.с.28) про відмову в оформленні (видачі) ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.
ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою від 15.04.2026 (а.с.41), у якій просив роз`яснити причини відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
Головне управління ДМС в Одеській області на адресу ОСОБА_1 скерувало лист від 17.04.2026 №Ф-280/6/5101-26/5100.19.1/327-26 (а.с.29), у якому зазначило, що заявнику було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321. Роз`яснено право повторного звернення в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
За пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України, рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим, тобто прийнятим з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Так, обґрунтованість адміністративного акта передбачає не лише наявність певних матеріалів у розпорядженні адміністративного органу, а й належне відображення в акті: встановлених фактичних обставин; змісту врахованих документів і відомостей; доказів, на яких ґрунтуються висновки; застосованих правових норм; правової оцінки встановлених обставин; причин прийняття конкретного рішення.
Крім того, частина третя статті 72 Закону України «Про адміністративну процедуру» допускає невикладення в самому адміністративному акті окремих фактичних обставин і результатів дослідження доказів лише за умови, що вони належно викладені в іншому документі контрольного заходу, який доведено до відома особи в установленому порядку.
Суд ураховує положення частини третьої статті 72 Закону України «Про адміністративну процедуру» та оцінює мотивування оскаржуваного рішення.
На переконання суду, сам зміст оскаржуваного рішення не містять мотивування, достатнього для виконання вимог пунктів 25 частини другої статті 72 Закону України «Про адміністративну процедуру».
Наведене в рішенні формулювання не становить належного виконання вимог пунктів 25 частини другої статті 72 Закону України «Про адміністративну процедуру», оскільки не дає змоги простежити зв`язок між дослідженими документами, встановленими обставинами, доказами, застосованими критеріями та висновком.
Суд не вимагає викладення в адміністративному акті повного змісту справи або детального висновку щодо кожного документа.
Однак, суд виходить з того, що акт суб`єкта владних повноважень повинен містити мінімально достатню сукупність фактичних і правових мотивів, яка дозволяє зрозуміти: що саме встановив адміністративний орган; на підставі яких істотних відомостей; за яким нормативним критерієм; чому це призвело до відмови з приводу порушеного заявником питання.
На переконання суду, у контексті спірних правовідносин, лаконічність стилю не є виправданням. Мотивування має бути достатнім, а не вичерпним.
Відповідно до змісту Резолюції (77) 31 Комітету Міністрів Ради Європи про захист особи відносно актів адміністративних органів, від 28 вересня 1977 року, обсяг обґрунтування має бути достатнім, щоб зрозуміти мотиви органу в прийнятті саме такого рішення. Вважається, що обґрунтування може бути викладене як безпосередньо в адміністративному акті, так і в документі, за допомогою якого такий акт доводиться до відома відповідної особи. Можливе викладення адміністративним органом мотивів на окрему вимогу особи, що має бути зроблено також в письмовій формі в строк, достатній для ознайомлення з обґрунтуванням прийняття акта та для його оскарження. Письмове наведення мотивів є відправною точкою для здійснення правового контролю за діяльністю адміністрації.
Отже, обов`язок з мотивування адміністративних актів є одним з ключових принципів справедливої адміністративної процедури.
Верховний Суд у постанові від 11.09.2023 у справі № 420/14943/21 визначив критерії обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень: логічність та структурованість викладення мотивів; пов`язаність наведених мотивів з конкретними нормами права; наявність правової оцінки фактичних обставин справи та поданих документів; відповідність висновків фактичним обставинам справи; відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.
Стаття 8 Закону України «Про адміністративну процедуру», який підлягає до застосування в цих правовідносинах, визначає, що адміністративний акт, яким за своєю правовою природою є оскаржуване рішення, має відповідати принципу обґрунтованості, суть якого полягає в тому, що обґрунтування адміністративного акта дозволяє особі зрозуміти, чому адміністративний акт є саме таким, а також допомагає вирішити питання про те, чи варто використати засоби правового захисту.
Проте, оскаржуване рішення цим вимогам не відповідає.
Суд погоджується із загальним підходом, що формальні порушення процедури, які не вплинули і не могли вплинути на зміст рішення, не завжди є достатньою підставою для скасування індивідуального акта.
Суд виходить з того, що зазначені порушення не є суто формальними.
Неналежне мотивування є дефектом змісту адміністративного акта та підпадає під пункт 2 частини другої статті 87 Закону України «Про адміністративну процедуру».
Юридична невизначеність, а також відсутність у рішенні достатніх мотивів для оцінки дотримання належного балансу між публічним і приватним інтересами свідчать про невідповідність акта принципам адміністративної процедури в розумінні пункту 4 частини другої статті 87 Закону України «Про адміністративну процедуру».
За таких обставин оскаржуване рішення не відповідає: критерію обґрунтованості, встановленому пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України; вимогам пунктів 25 частини другої статті 72 Закону України «Про адміністративну процедуру»; принципам юридичної визначеності; пунктам 2 і 4 частини другої статті 87 Закону України «Про адміністративну процедуру», а відтак є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, суд зазначає таке.
Згідно із ч. 4 ст.245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проєктом нормативно-правового акта.
Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суд зазначає, що відповідно до п. 21 Порядку №322, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.
Суд врахував, що встановлення вказаних обставин є дискреційними повноваженнями територіального органу/територіального підрозділу ДМС.
У випадку встановлення порушення прав особи, з метою відновлення такого порушеного права адміністративний суд може допустити обмежене втручання в дискрецію суб`єкта владних повноважень, шляхом зобов`язання його до вчинення певних дій на реалізацію покладених на нього законом обов`язків. Водночас адміністративний суд не вправі підміняти такий орган державної влади та приймати замість нього конкретні рішення.
Таким чином, ефективним захистом порушених прав позивача є зобов`язання територіального органу ДМС повторно розглянути питання про оформлення (видачі) позивачу посвідки на постійне проживання, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
Щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення у відповідності до ч.1 ст.382 КАС України, суд зазначає наступне.
Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачений ст. 382 КАС України. Відповідно до частини першої загаданої процесуальної норми суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Правові норми, закріплені у ч.1 ст.382 України, кореспондуються з положеннями, зокрема, п.4 ч.1 ст.382 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині постанови зазначається встановленого судом строку для подання суб`єктом владних повноважень-відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.
Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами. Аналогічна позиція викладена у додатковому рішенні Верховного Суду від 31.07.2018 по справі № 235/7638/16-а.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.09.2021 по справі №580/1285/20.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.
Відповідно до приписів ст.139 КАС України, слід стягнути з Головного управління ДМС України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1331,20 грн.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов Громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06 квітня 2026 року № 510323000275780.
Зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути питання про оформлення (видачу) Громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Головного управління ДМС України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1331,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – Громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); 
Відповідач - Головне управління ДМС України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, код ЄДРПОУ 37811384).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА