ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2026 р.  м. Київ Справа № 911/1656/25 

Господарський суд Київської області у складі судді Мальованої Л.Я., за участю секретаря судового засідання Ройляну В.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Новий Світ" міста Боярка", Київська обл., м. Боярка 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Світ», Київська обл., м. Боярка
про витребування з незаконного володіння нежитлового приміщення та скасування державної реєстрації права власності

Представники сторін:
позивача — Халупний А.В.,
відповідача — Бауман Ю.Т., Кошова М.С., Мальцева Г.М.

Обставини справи:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Новий світ" звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий світ" про витребування з незаконного володіння нежитлового приміщення № 1, загальною площею 119, 7 кв.м, що знаходиться за адресою: 08150, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, місто Боярка, вул. Пушкіна, 1 та скасування державної реєстрації права власності, припинення права приватної власності, закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ним було проведено огляд багатоквартирного будинку № 1 по вул. Пушкіна у м. Боярка Київської області, за результатами якого встановлено, що увесь підвальний поверх секції 1 цього будинку є технічним, у ньому проходять інженерні комунікації та розміщене обладнання, необхідне для експлуатації будинку. Позивач стверджує, що спірне приміщення як «допоміжне» у розумінні пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а тому, на його переконання, в силу приписів статті 382 Цивільного кодексу України (далі — ЦК України) воно є об`єктом права спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку і не може перебувати у приватній власності відповідача.
До позовної заяви позивач долучив клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи з пропозицією доручити її проведення Товариству з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України» та поставити перед експертом, зокрема, питання щодо віднесення приміщення до категорії допоміжних та утворення його за рахунок спільного майна співвласників будинку.
Ухвалою суду від 20.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 18.06.2025.
Ухвалою суду від 18.06.2025 у зв`язку з усним клопотанням представника відповідача про відкладення підготовчого засідання для надання можливості ознайомитися з матеріалами справи та надати відзив, з одночасним обов`язком відповідача в строк до 08.08.2025 подати відзив, а позивача — у строк до 15.08.2025 — відповідь на відзив, підготовче засідання відкладено на 20.08.2025.
07.08.2025 представник відповідача через підсистему «Електронний суд» подав відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову повністю.
18.08.2025 представник позивача через підсистему «Електронний суд» подав відповідь на відзив, якою просив суд задовольнити позовні вимоги. 
У свою чергу, 19.08.2025 представник відповідача через підсистему «Електронний суд» подав клопотання про залишення без розгляду відповіді на відзив у зв`язку з поданням цієї заяви по суті справи з порушенням процесуального строку, встановленого ухвалою суду від 18.06.2025, заперечення на клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, клопотання про поновлення пропущеного строку на приєднання письмових доказів до матеріалів справи, заперечення на відповідь на відзив.
Відповідно до частин першої, другої статті 118, статті 119 Господарського процесуального кодексу України (далі — ГПК України) право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням строку, встановленого судом; заяви, скарги, документи, подані після спливу процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
Заяви про поновлення пропущеного строку позивач не подавав, поважних причин такого порушення не наводив.
За таких обставин суд не бере до уваги доводи представника позивача, викладені у відповіді на відзив, оскільки відповідь на відзив подана з порушенням процесуального строку, встановленого ухвалою суду від 18.06.2025, а саме: 18.08.2025.
27.08.2025 відповідач подав окрему заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.
У зв`язку з оголошенням у м. Києві сигналу «повітряна тривога» 20.08.2025 (з 12 год 20 хв до 12 год 43 хв) судове засідання не відбулося; ухвалою суду від 20.08.2025 продовжено строк підготовчого засідання за ініціативою суду, підготовче засідання відкладено на 24.09.2025.
Ухвалою суду від 24.09.2025 у зв`язку з неявкою представника позивача підготовче засідання відкладено на 29.10.2025.
У судовому засіданні 29.10.2025 представник позивача підтримав клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи. Представники відповідача проти задоволення цього клопотання заперечували, посилаючись на свої письмові заперечення від 19.08.2025, суд відмовив у задоволенні зазначеного клопотання, про що зазначив у відповідній ухвалі суду.
Ухвалою суду від 29.10.2025 закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті призначено на 03.12.2025. 
Оголошено перерву в судовому засіданні з 03.12.2025 по 06.03.2026.
У судовому засіданні 06.03.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги та посилався на письмовий виступ у судових дебатах від 29.01.2026. Представники відповідача проти позову заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позову повністю та застосувати наслідки спливу позовної давності.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку, заслухавши пояснення представників сторін, суд 

УСТАНОВИВ:

18.06.2004 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі — ЄДР) внесено запис про проведення державної реєстрації відповідача з присвоєнням ідентифікаційного коду 32999953.
18.08.2006 між відповідачем (Сторона-2) та Державним підприємством «Управління капітального будівництва Києво-Святошинського району» (Сторона-1, код ЄДРПОУ 24885090) укладено Договір № 5, предметом якого, згідно з пунктом 2.1 розділу 2, є співробітництво сторін щодо будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку з торговими та офісними приміщеннями на земельній ділянці площею 0,96 га у м. Боярка по вул. Пушкіна, 1 (далі — Об`єкт). 
Відповідно до підпункту 2.2.2 пункту 2.2 розділу 2 Договору № 5 Сторона-2 приймає у власність частину Об`єкта, закінченого будівництвом, у порядку та розмірах, визначених цим Договором; згідно з підпунктом 2.3.2 пункту 2.3 розділу 2 — Сторона-2 отримує у власність 98 % від загальної площі Об`єкта; згідно з пунктом 8.2 — після завершення будівництва та здачі Об`єкта в експлуатацію сторони набувають право власності на результати діяльності в порядку, визначеному чинним законодавством.
Зі змісту Договору № 5 від 18.08.2006 вбачається, що Об`єкт із самого початку проєктувався як житловий будинок із торговими та офісними приміщеннями. Тобто наявність у складі Об`єкта приміщень комерційного (торгово-офісного) призначення була передбачена ще на стадії інвестиційно-будівельних правовідносин — задовго до спорудження будинку та його прийняття в експлуатацію.
16.01.2007 між сторонами Договору № 5 укладено Акт про передачу земельної ділянки під будівництво житлового будинку, відповідно до якого Замовник (Державне підприємство «Управління капітального будівництва Києво-Святошинського району») передав, а Генпідрядник (відповідач) прийняв земельну ділянку площею 0,96 га під будівництво житлового 79-квартирного будинку.
27.08.2009 складено Акт № 141-е готовності об`єкта до експлуатації та видано Свідоцтво № 10000118 про відповідність збудованого об`єкта проєктній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил; 03.09.2009 виготовлено технічний паспорт на будинок.
06.10.2009 Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області прийнято рішення № 142/6 «Про оформлення свідоцтв про право приватної власності на житлові та нежитлові приміщення в новозбудованому 79-квартирному будинку в м. Боярка по вул. Пушкіна, 1 ТОВ «Новий світ»» (далі — Рішення виконкому № 142/6 від 06.10.2009). Цим рішенням Виконавчий комітет Боярської міської ради вирішив оформити свідоцтва про право приватної власності за відповідачем на житлові та нежитлові вбудовані приміщення офісного та торгівельного призначення, у тому числі — на нежиле приміщення секції № 1 (підвал) загальною площею 421,1 кв. м у житловому будинку № 1 по вул. Пушкіна у м. Боярка.
У матеріалах справи міститься відповідь Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області на адвокатський запит представника відповідача — адвоката Баумана Ю.Т., згідно з якою документи Боярської міської ради (її виконавчого комітету) за 2005– 2015 рр. (у тому числі Рішення виконкому № 142/6 від 06.10.2009) передані на зберігання до архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації Київської області. У відповіді Архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації Київської області на той самий адвокатський запит підтверджено, що у документах архівного фонду № Р-14 «Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області» зберігається Рішення виконкому № 142/6 від 06.10.2009 (підстава: Фонд Р-14, оп. 1, спр. 1662, арк. 204, 205).
Доказів скасування Рішення виконкому № 142/6 від 06.10.2009 у встановленому законом порядку матеріали справи не містять. Позивач не звертався з позовом про визнання протиправним і скасування цього рішення, відповідного судового рішення, яким би це рішення було визнано недійсним, до суду не подано.
14.06.2019 на підставі Рішення виконкому № 142/6 від 06.10.2009 здійснено державну реєстрацію права приватної власності відповідача на нежитлове приміщення (підвал) загальною площею 421,1 кв. м, розташоване за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, вул. Пушкіна, буд. 1, секц. 1 (номер запису про право власності 32012201; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 47366809, від 14.06.2019, прийняте державним реєстратором Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області Заставенко А.В.). Відповідні відомості внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та підтверджуються витягом з цього Реєстру від 14.06.2019.
19.06.2019 Асоціацією «Авістор-Буд» виготовлено: висновок № 933 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, відповідно до якого «за технічними показниками є технічна та конструктивна можливість поділу об`єкта нерухомого майна на три самостійні об`єкти, які є відокремленими, мають окремий вхід/вихід»; технічний паспорт серії та номер 933/01/19 на групу нежитлових приміщень № 1 (підвал) (інвентаризаційна справа № 933/01/19). У зазначених документах призначення спірного приміщення № 1 загальною площею 119,7 кв. м визначено як нежитлове.
01.07.2019 державним реєстратором Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області внесено запис про право приватної власності відповідача № 32282631 на нежитлове приміщення № 1 загальною площею 119,7 кв. м за адресою: 08150, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, вул. Пушкіна, буд. 1, секц. 1, прим. 1 — як на самостійний об`єкт нерухомого майна, утворений у результаті поділу об`єкта загальною площею 421,1 кв. м. Відповідні відомості підтверджуються витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.07.2019. Доказів скасування цієї державної реєстрації у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.
23.03.2010 до ЄДР внесено запис про проведення державної реєстрації позивача з присвоєнням ідентифікаційного коду 36964601. Тобто позивач як юридична особа був створений 23.03.2010 — після проведення установчих зборів співвласників відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
27.09.2024 відповідач звернувся до позивача з листом № 1/09, у якому, зокрема, повідомив про намір використовувати нежитлові приміщення підвального поверху житлового будинку по вул. Пушкіна, 1 у м. Боярка для власної діяльності, просив надати технічні можливості підключення цих приміщень до внутрішньобудинкових інженерних мереж і одночасно повідомив про намір використовувати ці приміщення як укриття на час військових дій. До листа долучено копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності Відповідача. Аналогічного змісту лист № 3/12 направлено 27.12.2024.
05.02.2025 позивач направив відповідачу відповідь вих. № 5-п «Щодо надання технічної можливості».
15.05.2025 позивач звернувся до Господарського суду Київської області з позовом.
На підтвердження своїх заперечень відповідач надав суду копії таких документів: Договор № 5 від 18.08.2006; Акт від 16.01.2007 про передачу земельної ділянки; Свідоцтво № 10000118 від 28.08.2009 про відповідність збудованого об`єкта проєктній документації; Акт № 141-е від 27.08.2009 готовності об`єкта до експлуатації; копію Рішення виконкому № 142/6 від 06.10.2009; витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.06.2019 та від 08.07.2019; висновк Асоціації «Авістор-Буд» № 933 від 19.06.2019 щодо технічної можливості поділу об`єкта; технічний паспорт Асоціації «Авістор-Буд» від 19.06.2019 на групу нежитлових приміщень № 1; листи відповідача до позивача № 1/09 від 27.09.2024 та № 3/12 від 27.12.2024; лист позивача вих. № 5-п від 05.02.2025; відповідь Виконавчого комітету Боярської міської ради та Архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації на адвокатські запити представника відповідача.
На підтвердження позовних вимог позивач надав копії таких документів: технічний паспорт від 03.09.2009; Свідоцтво № 10000118 від 28.08.2009 про відповідність збудованого об`єкта проєктній документації; Акт № 141-е готовності об`єкта до експлуатації від 27.08.2009.
Суд зазначає, що жодних інших доказів — зокрема, акта обстеження спірного приміщення з фіксацією загальнобудинкових мереж та обладнання, висновку фахівця або експерта щодо функціонального призначення об`єкта, проєктної чи робочої документації, що підтверджувала б наявність у спірному приміщенні саме того інженерного обладнання, доступ до якого є необхідним для забезпечення експлуатації будинку, фотофіксації відповідних мереж тощо — Позивач до матеріалів справи не подавав ані разом із позовною заявою, ані впродовж розгляду справи в підготовчому засіданні чи по суті.
Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першою статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Підстави набуття права власності визначені статтею 328 ЦК України; однією з таких підстав є рішення компетентного органу про передачу майна у власність.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі — Закон № 417-VIII) багатоквартирний будинок — це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири; у багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку — приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII нежитлове приміщення — ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 417-VIII спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не підлягає поділу між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна.
Згідно зі статтею 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території.
Згідно зі статтею 4 Житлового кодексу Української РСР до житлового фонду не входять нежитлові приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Тобто чинне законодавство в системному поєднанні норм виокремлює нежилі (нежитлові) приміщення як такі, що належать до житлового комплексу, але не належать до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
Способи захисту права власності визначені статтею 16 ЦК України, а спеціальні способи захисту речових прав — статтями 387, 388 ЦК України. 
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною третьою статті 11, статтею 73 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду стосовно нерухомого майна, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації речових прав.
Так, спір між сторонами зводиться, насамперед, до питання про правову природу спірного приміщення: чи є воно «допоміжним» приміщенням у розумінні пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII (на чому наполягає позивач), чи самостійним «нежитловим» приміщенням у розумінні пункту 3 цієї норми (на чому наполягає відповідач). Цей висновок має визначальне значення, оскільки саме він зумовлює відповідь на запитання, чи виникло у співвласників багатоквартирного будинку (від імені та в інтересах яких діє позивач) право спільної сумісної власності на спірне приміщення в силу закону, чи ні.
Аналізуючи положення пункту 2 та пункту 3 частини першої статті 1 Закону №417-VIII у системному поєднанні зі статтею 382 ЦК України та з урахуванням сталих правових позицій Верховного Суду — постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) і від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, а також постанов Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі №906/1169/17 та від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17 — суд приходить до висновку, що віднесення приміщення в багатоквартирному будинку до категорії допоміжних можливе лише за одночасної (кумулятивної) наявності трьох ознак.
По-перше — генетична ознака (первинного проєктного призначення). Приміщення повинно бути спроєктоване й сформоване як таке, що з самого початку — на стадії інвестиційно-будівельних правовідносин і введення будинку в експлуатацію — призначене саме для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, а не як самостійний об`єкт цивільного обігу комерційного, торговельного, офісного або складського призначення. Ця ознака прямо випливає з правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, у якій Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про допоміжний характер приміщень, що первинно планувалися як допоміжні; а також з усталеної правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанова від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17, з підтримкою у постановах того ж суду від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17), згідно з якою приміщення, які з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.
По-друге — функціональна ознака. Приміщення фактично використовується (або є таким, що за своїм проєктним призначенням підлягає використанню) для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців у розумінні пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).
По-третє — інженерно-технічна ознака. У межах приміщення розташоване загальнобудинкове інженерне обладнання, доступ до якого є об`єктивно необхідним для забезпечення функціонування будинку (вузли обліку тепла й води, головні розподільчі щити електроенергії, засувки магістральних трубопроводів, обладнання ліфтів і вентиляційних систем, теплові пункти тощо). За відсутності такого обладнання приміщення не «обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення» у розумінні частини другої статті 382 ЦК України, а отже, об`єктивно не виконує функції спільного майна. Цей критерій безпосередньо узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 638/5304/21, відповідно до якої для висновку про допоміжний характер приміщення суд має дослідити, зокрема, чи розміщене у ньому обладнання будинку, без доступу до якого експлуатація будинку є неможливою.
Усі три ознаки мають існувати одночасно. Відсутність хоча б однієї з них виключає віднесення приміщення до категорії допоміжних і однозначно класифікує його як нежитлове приміщення у розумінні пункту 3 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII — самостійний об`єкт нерухомого майна, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
Позивач, який стверджує, що спірне приміщення є допоміжним і вибуло зі спільної сумісної власності співвласників, на захист якої він діє, зобов`язаний у силу частини першої статті 74 ГПК України довести належними, допустимими та достовірними доказами кожну з трьох ознак. Спрощений підхід, за яким сам факт розташування приміщення у підвалі автоматично свідчить про його допоміжний характер, щодо розмежування допоміжних та нежитлових приміщень слід виходити як з місця розташування приміщень, так і з загальної характеристики сукупності їхніх властивостей, зокрема способу і порядку їх використання.
Аналогічний за змістом підхід знаходить підтвердження і в офіційному тлумаченні, наведеному в Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), а також у Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011: саме допоміжні приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир, без необхідності вчинення додаткових юридичних дій.
Перша ознака допоміжного приміщення відсутня. Сукупність первинних проєктних, дозвільних і реєстраційних документів справи однозначно свідчить, що спірне приміщення з моменту виникнення спірних правовідносин формувалося як приміщення комерційного, а не допоміжного призначення.
У пункті 2.1 розділу 2 Договору № 5 від 18.08.2006 предмет домовленостей сторін визначений як співробітництво щодо будівництва та введення в експлуатацію саме «житлового будинку з торговими та офісними приміщеннями». Тобто наявність у складі Об`єкта приміщень комерційного (торгово-офісного) призначення була передбачена ще на стадії інвестиційно-будівельних правовідносин і не є наслідком наступного переобладнання допоміжного приміщення, а первинним проєктним рішенням сторін інвестиційного договору.
У Свідоцтві № 10000118 від 28.08.2009 про відповідність збудованого об`єкта проєктній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, виданому за результатами прийняття будинку в експлуатацію, фіксується наявність у будинку вбудованих нежитлових приміщень торгово-офісного призначення як невід`ємної характеристики Об`єкта.
У Рішенні виконкому № 142/6 від 06.10.2009, прийнятому уповноваженим органом місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених статтею 144 Конституції України та статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», спірне приміщення прямо охарактеризовано як «нежиле вбудоване приміщення офісного та торгівельного призначення». Жодних застережень, які могли б свідчити про віднесення цього приміщення до категорії допоміжних, рішення не містить.
Висновок Асоціації «Авістор-Буд» № 933 від 19.06.2019 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна та виготовлений на його підставі технічний паспорт серії та номер 933/01/19 від 19.06.2019 фіксують призначення спірного приміщення саме як нежитлове (підвальне приміщення № 1) і констатують, що за технічними показниками є технічна та конструктивна можливість поділу об`єкта на самостійні відокремлені об`єкти, які мають окремий вхід/вихід; зазначене технічно несумісне зі статусом приміщення, призначеного для забезпечення експлуатації будинку.
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно спірне приміщення з моменту реєстрації (14.06.2019, 01.07.2019) внесене як самостійний об`єкт нерухомого майна — «нежитлове приміщення (підвал)», з відкриттям окремого розділу й присвоєнням окремих реєстраційних номерів, з характеристикою «об`єкт житлової нерухомості — Ні».
Зазначена сукупність первинних проєктних, дозвільних і реєстраційних обставин у дзеркальному прочитанні правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 461/9578/15-ц однозначно свідчить про відсутність у спірного приміщення генетично допоміжного характеру: якщо у справі № 461/9578/15-ц спірні приміщення визнані допоміжними саме тому, що вони первинно планувалися як допоміжні, то у даній справі спірне приміщення з самого початку проєктувалося не для забезпечення експлуатації будинку, а саме як комерційне (торгово-офісне). Зазначений стан справи прямо відповідає фабулі справи № 914/843/17, у якій Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що приміщення, які з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше (комерційне) призначення, не підпадають під правовий режим допоміжних.
Друга ознака допоміжного приміщення позивачем не доведена в розумінні частини першої статті 74 ГПК України. Жодного матеріального носія, який би підтвердив, що спірне приміщення фактично використовується для забезпечення експлуатації будинку чи побутового обслуговування його мешканців, у матеріалах справи немає. Посилання позивача на проведений ним «огляд багатоквартирного будинку», за результатами якого, за твердженням позивача, «увесь підвальний поверх секції 1» є технічним приміщенням, не оформлене у вигляді процесуального документа (акта обстеження), не підтверджене фотофіксацією, поясненнями фахівця, експертним висновком або іншими об`єктивними даними. Ці посилання являють собою власне твердження сторони, що в силу частини шостої статті 81 ГПК України не може бути покладене в основу судового рішення.
Третя ознака допоміжного приміщення так само не доведена. У матеріалах справи відсутні докази розташування у спірному приміщенні загальнобудинкового інженерного обладнання, доступ до якого є об`єктивно необхідним для функціонування будинку. Позивач не подав: акта обстеження приміщення, складеного спеціалізованою організацією, з фіксацією наявних у приміщенні мереж, вузлів обліку та обладнання; проєктної (робочої) документації об`єкта в частині розташування інженерних мереж саме у спірному приміщенні; виконавчих схем інженерних комунікацій будинку; висновку спеціаліста або експерта з відповідного фаху; фотофіксації мереж і обладнання у приміщенні. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 638/5304/21, на якій базується третя ознака, констатація наявності в приміщенні обладнання, без доступу до якого експлуатація будинку є неможливою, є необхідною умовою для висновку про допоміжний характер приміщення. У справі, що розглядається, такий аналіз об`єктивно неможливий через відсутність відповідних доказів з боку позивача — на якого статтею 74 ГПК України покладено тягар їх подання.
Жодна з трьох ознак допоміжного приміщення стосовно спірного приміщення № 1 загальною площею 119,7 кв. м у матеріалах справи не доведена. Натомість сукупність проаналізованих первинних проєктних, дозвільних і реєстраційних документів у своїй єдності свідчить про відповідність спірного приміщення всім ознакам нежитлового приміщення як самостійного об`єкта нерухомого майна (пункт 3 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII): воно є ізольованим, має окремий вхід/вихід, не належить до житлового фонду, сформоване як самостійний об`єкт нерухомого майна на стадії проєктування й введення будинку в експлуатацію та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як такий самостійний об`єкт.
Судом встановлено, що спірне приміщення як нежитлове приміщення в розумінні пункту 3 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII приходить до висновку, що в момент створення позивача (23.03.2010) у співвласників багатоквартирного будинку, від імені та в інтересах яких діє позивач, право спільної сумісної власності на спірне приміщення в силу закону (стаття 382 ЦК України) не виникало. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №598/175/15-ц прямо констатувала, що в багатоквартирних будинках можуть співіснувати як допоміжні приміщення (об`єкт спільної власності в силу закону), так і нежитлові приміщення, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, які належать до житлового комплексу, але не входять до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин; внаслідок приватизації квартир такого будинку в їх жителів право власності на нежитлові приміщення не виникає. Тобто наявність у будинку приміщень обох категорій є типовою для багатоквартирних будинків з вбудовано-прибудованими комерційними приміщеннями ситуацією, що повністю узгоджується з чинним законодавством і сталою судовою практикою.
Сукупність викладеного дає суду підстави для процесуально-правового висновку: правова позиція позивача про допоміжний характер спірного приміщення ґрунтується виключно на власному твердженні представника позивача про результати огляду будинку, без надання матеріальних носіїв, що ці результати об`єктивно підтверджували б. У сукупності ж з беззаперечними доказами відповідача (Договір № 5 від 18.08.2006, Свідоцтво № 10000118 від 28.08.2009, Акт № 141-е від 27.08.2009, Рішення виконкому № 142/6 від 06.10.2009, висновок Асоціації «Авістор-Буд» № 933 від 19.06.2019 і технічний паспорт серії та номер 933/01/19 від 19.06.2019, чинна державна реєстрація 2019 року) такий доказовий стан унеможливлює задоволення позовних вимог.
Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
У відповідності до правил, визначених статтями 76, 77, 78, 79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що мають значення для справи; допустимими — докази, які отримані в порядку, встановленому законом; достовірними — створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини; вірогідними — такі, що дають змогу зробити висновок про існування стверджуваної обставини, який видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) наголосила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на загальне твердження про результати огляду будинку (без процесуально оформленого акта огляду), а також на: технічний паспорт від 03.09.2009; Свідоцтво № 10000118 від 28.08.2009 про відповідність збудованого об`єкта проєктній документації; Акт № 141-е готовності об`єкта до експлуатації від 27.08.2009. Аналіз змісту цих документів свідчить, що вони стосуються будинку загалом і не містять жодних відомостей, що дозволяли б ідентифікувати спірне приміщення № 1 загальною площею 119,7 кв. м як «допоміжне» у розумінні пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII.
Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту їх оскарження. Запис про право власності Відповідача на спірне приміщення № 1 загальною площею 119,7 кв. м (номер запису 32282631 від 01.07.2019) не скасовано, рішення державного реєстратора не визнано протиправним. Тобто державою, через інститут державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, офіційно засвідчено та визнано існування у відповідача права приватної власності на спірне приміщення.
Доводи позивача про те, що від самого моменту його створення спірне підвальне приміщення в силу закону є об`єктом спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку, спростовуються встановленими у пункті 4 цього рішення обставинами щодо первинного нежитлового, комерційного призначення спірного приміщення, його статусу як самостійного об`єкта нерухомого майна, посвідченого Рішенням виконкому № 142/6 від 06.10.2009, технічним паспортом і висновком 2019 року та чинною державною реєстрацією. Закон, на який посилається позивач (стаття 382 ЦК України, статті 1, 5 Закону № 417-VIII), регулює правовий режим саме допоміжних приміщень, до категорії яких спірне приміщення, як встановлено судом, не належить.
Посилання позивача на правові позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17, постанову від 14 лютого 2024 року у справі № 461/107/18, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 та на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц не спростовують зроблених у цьому рішенні висновків. У згаданих справах правовий статус приміщень як допоміжних був встановлений судами на підставі належних доказів сторін у відповідних справах і не зміст викладених у цих постановах правових висновків, а саме процесуальна неспроможність позивача довести у даному провадженні допоміжний характер спірного приміщення є підставою для відмови у позові.
Доводи позивача про неможливість одночасного існування у відповідача права приватної власності на нежитлове приміщення в багатоквартирному будинку та права спільної сумісної власності співвласників на допоміжні приміщення цього ж будинку відхиляються судом, оскільки Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц прямо констатувала: у багатоквартирному будинку можуть співіснувати як допоміжні приміщення (об`єкт спільної власності в силу закону), так і нежитлові приміщення як самостійні об`єкти цивільно-правових відносин (об`єкт індивідуального права власності). Тобто наявність у будинку приміщень обох категорій є типовою ситуацією і не суперечить чинному законодавству.
Аргументи позивача щодо первинного набуття співвласниками права на спільне майно ще на стадії інвестування (з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17) суд відхиляє, оскільки правова позиція Великої Палати Верховного Суду в зазначеному рішенні стосується первісного набуття інвесторами прав на нерухоме майно, але саме як інвесторами, а не як майбутніми співвласниками допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, що формуються в силу закону при приватизації квартир. Більше того, як встановлено судом у пункті 2.4 цього рішення, об`єкт нерухомості з самого початку проєктувався як житловий будинок із окремими торговими та офісними приміщеннями, які за умовами Договору № 5 від 18.08.2006 надходили у власність відповідача — Сторони-2 за договором (98 % від загальної площі Об`єкта), що додатково підтверджує первинний нежитловий статус підвальних приміщень секції № 1.
Додатково суд вважає за потрібне надати оцінку обраному позивачем способу захисту в частині скасування державної реєстрації.
Так, суд зазначає, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності, заявлена позивачем поряд із віндикаційною вимогою (про витребування майна з чужого незаконного володіння), у наявних обставинах не є належним способом захисту прав співвласників багатоквартирного будинку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) сформулювала концепцію реєстраційного підтвердження володіння, відповідно до якої: метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений; у разі позбавлення власника володіння нерухомим майном таке введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є самостійною підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, попередньо зареєстроване за відповідачем; для внесення такого запису окремо скасовувати запис про реєстрацію за відповідачем не потрібно.
Аналогічну за змістом правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), у яких наголошено на обов`язковості застосування саме того способу захисту, який є ефективним для конкретного захисту (поновлення) права позивача.
У зв`язку з цим вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності відповідача (за умови задоволення віндикаційної вимоги) була б похідною — оскільки внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у разі витребування майна за статтею 387 ЦК України здійснюється на підставі самого судового рішення про витребування. Однак за обставин відмови у задоволенні основної (віндикаційної) вимоги — за недоведеністю позивачем правової природи спірного приміщення як допоміжного — і похідна вимога про скасування державної реєстрації не підлягає задоволенню. Окрема, самостійна вимога про скасування державної реєстрації, не пов`язана з поновленням володіння, не є самостійним і ефективним способом захисту, а тому не може бути задоволена і з цієї причини.
Щодо застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає таке. 
Незалежно від наведених у рішенні суду самостійних підстав для відмови в позові, окрему й самодостатню підставу для відмови у задоволенні позовних вимог утворює і також сплив позовної давності, наслідки якого відповідач просив застосувати у поданій заяві в порядку частини третьої статті 267 ЦК України.
Суд вважає за потрібне надати правову оцінку вище зазначеним обставинам, оскільки представниками відповідача під час судового розгляду було заявлено заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.
Згідно з частиною першою статті 256 ЦК України позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Відповідно до частини першої статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За приписами частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) сформулювала фундаментальну правову позицію, яка є обов`язковою для застосування у подібних правовідносинах: порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. 
У свою чергу, відповідач повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, причому такі аргументи мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі доказами, за яких суд може однозначно встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення її прав.
Подібні за змістом висновки щодо застосування статей 256, 257, 261 ЦК України викладені, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 910/5349/18 та від 10 листопада 2022 року у справі № 916/1294/21.
Застосовуючи наведені правові позиції до встановлених у справі обставин, суд звертає увагу на таке.
Позивач створений 23.03.2010 (дата внесення запису про реєстрацію юридичної особи до ЄДР). 
Метою діяльності об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, відповідно до статей 1, 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», є сприяння використанню власного майна співвласників, управління, утримання та використання спільного майна.
Згідно з абзацом другим частини другої статті 14 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання після державної реєстрації набуває права здійснювати в повному обсязі функції з управління та обслуговування багатоквартирного будинку. 
Відповідно до приписів статті 4 згаданого Закону та підзаконних актів, що регулюють порядок прийняття будинку на баланс або в управління ОСББ, об`єднання після створення вживає заходи для прийняття будинку від попереднього балансоутримувача, проведення обстеження приміщень загального користування, формування переліку спільного майна, ознайомлення з технічною та проєктною документацією будинку.
Тобто від моменту державної реєстрації позивача (23.03.2010) на нього в силу закону покладено обов`язок здійснювати управління спільним майном багатоквартирного будинку, що з необхідністю передбачає попереднє з`ясування — як фактичне, так і документальне — переліку об`єктів, які до такого спільного майна належать. Невиконання цих обов`язків само по собі не є підставою вважати, що позивач не міг довідатися про правовий статус приміщень підвального поверху.
Більше того, як уже встановлено судом у пункті 2.7 Рішення виконкому № 142/6 від 06.10.2009, яким за відповідачем оформлено право приватної власності на нежиле приміщення секції № 1 (підвал) загальною площею 421,1 кв. м, було прийняте до моменту створення позивача — за п`ять місяців до дати державної реєстрації об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. На стадії здійснення установчих заходів зі створення ОСББ та прийняття будинку у власне управління співвласники й виконавчі органи об`єднання за умови проявлення розумної міри дбайливості (як про це йдеться у пункті 9.4 цього рішення) мали можливість довідатися про прийняте рішення виконкому та правовий статус підвальних приміщень. 
Як встановлено судом, 14.06.2019 здійснено державну реєстрацію права приватної власності відповідача на нежитлове приміщення (підвал) загальною площею 421,1 кв. м у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Згідно зі статтею 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з моменту державної реєстрації відомості з цього реєстру є відкритими і загальнодоступними. Позивач у будь-який час, шляхом одержання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, мав об`єктивну можливість довідатися про реєстрацію права власності відповідача на спірне підвальне приміщення.
Звернення позивача до суду з позовом відбулося 15.05.2025, тобто через 15 років після створення позивача та внесення відповідного запису про це до ЄДР (23.03.2010).
Відповідно до статей 80, 91 ЦК України юридична особа є організацією, створеною і зареєстрованою у встановленому законом порядку, та здатна мати цивільні права й обов`язки і здійснювати їх через свої органи з моменту створення.
Від моменту створення позивач безперервно здійснює свою діяльність та мав реальну можливість з`ясувати склад приміщень будинку, їх призначення, режим використання та правові підстави володіння ними іншими особами. 
Отже, діючи розумно, добросовісно та з належною обачністю, позивач повинен був і, у будь-якому разі, міг довідатися про обставини, які він вважає порушенням своїх прав, значно раніше ніж у 2024– 2025 роках. Саме посилання на фактичне отримання відповідної інформації лише з листування у 2024 році не спростовує такої об`єктивної можливості.
Утім, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими по суті, суд відмовляє в позові саме з цих підстав. 
Водночас, з огляду на заяву відповідача про застосування позовної давності, суд додатково зазначає, що навіть за умови доведеності порушення права вимоги також підлягали б відхиленню через сплив позовної давності з урахуванням наявності у матеріалах справи відповідної заяви відповідача.
Щодо вирішення клопотання Позивача про призначення будівельно-технічної експертизи суд вважає за потрібне зазначити наступне.
Розглянувши клопотання позивача про призначення у справі будівельно-технічної експертизи, в якому позивач просив доручити її проведення Товариству з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України» та поставити на вирішення експерта, зокрема, питання про те, чи належить спірне приміщення до категорії допоміжних приміщень багатоквартирного будинку та чи утворене воно за рахунок спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, суд, оцінивши зміст клопотання, предмет спору, предмет доказування у справі, наявні у матеріалах справи докази та заперечення відповідача, дійшов висновку про відсутність правових підстав для його задоволення з таких мотивів.
Відповідно до частини першої статті 99 ГПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин , що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або надані висновки викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності. Водночас згідно з частиною другою статті 98 ГПК України предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Зазначені приписи знаходять послідовне застосування в усталеній практиці Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 26 жовтня 2018 року у справі № 910/9971/17 сформулювала фундаментальну правову позицію: судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Зазначений підхід підтриманий і у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16, згідно з якою питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Отже, судова експертиза є процесуальним засобом встановлення фактичних обставин, які потребують спеціальних знань, але не способом перекладення на експерта функції суду щодо правової кваліфікації спірних правовідносин, тлумачення норм права, оцінки правовстановлюючих документів або визначення належності майна до того чи іншого правового режиму.
Питання про те, чи є спірне приміщення «допоміжним приміщенням» у розумінні пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 417-VIII, чи «нежитловим приміщенням» у розумінні пункту 3 частини першої статті 1 цього Закону, є питанням правової кваліфікації встановлених судом обставин. Як докладно мотивовано у пункті 4 цього рішення, відповідь на нього вирішується судом шляхом застосування норм матеріального права, зокрема статті 382 Цивільного кодексу України, статті 4 Житлового кодексу Української РСР, положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №598/175/15-ц та у постанові від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц.
Так само питання про те, чи утворене спірне приміщення «за рахунок спільного майна співвласників багатоквартирного будинку», у запропонованому позивачем формулюванні не є суто технічним. За своєю правовою природою воно є питанням матеріального права, оскільки потребує оцінки моменту виникнення права власності (стаття 328 ЦК України, у силу якої право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема — із юридичних фактів, що в спірних правовідносинах включають рішення компетентного органу, прийняття об`єкта в експлуатацію, укладення договорів інвестування та державну реєстрацію речового права), правового режиму майна, змісту правовстановлюючих документів, наслідків прийняття будинку в експлуатацію, чинності рішення органу місцевого самоврядування та правових наслідків державної реєстрації речового права. Вирішення таких питань матеріального права належить виключно до компетенції суду і не може бути предметом експертного дослідження.
З огляду на викладене запропоновані позивачем питання фактично спрямовані не на встановлення технічних характеристик об`єкта, а на отримання від експерта висновку щодо правового статусу спірного приміщення та належності його до спільного майна співвласників. Надання такого висновку суперечило б процесуальній природі судової експертизи та виходило б за межі компетенції судового експерта. Зазначена заборона прямо закріплена і на рівні підзаконного регулювання — абзацом п`ятим пункту 2.3 розділу II Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за № 705/3145 (з наступними змінами), згідно з якою експерту забороняється вирішувати питання, що виходять за межі кваліфікації судового експерта за відповідною експертною спеціальністю, у тому числі — питання права.
Поряд із наведеним суд враховує, що позивач не навів у клопотанні конкретних фактичних обставин технічного характеру, які неможливо встановити без спеціальних знань і які не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Позивач не подав до матеріалів справи акта обстеження спірного приміщення, висновку спеціаліста, виконавчих схем інженерних комунікацій, проєктної чи робочої документації, з яких би випливало, що саме у межах спірного приміщення розташоване загальнобудинкове обладнання, доступ до якого є об`єктивно необхідним для забезпечення експлуатації будинку. 
За відсутності таких первинних даних клопотання про призначення експертизи за своїм змістом має характер припущення і фактично спрямоване на пошук доказів замість сторони, яка відповідно до статей 13, 74 ГПК України несе тягар доказування обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог.
Суд окремо зазначає, що будівельно-технічна експертиза могла б мати процесуальне значення у разі, якби сторона належним чином обґрунтувала необхідність встановлення конкретних технічних фактів: наявності у приміщенні певних інженерних мереж, вузлів обліку, запірної арматури, електрощитового, теплового, водопровідного чи іншого обладнання; належності такого обладнання до загальнобудинкових систем; неможливості експлуатації будинку без доступу до нього; відповідності фактичного стану приміщення проєктній документації. 
Однак таких питань у належному фактичному та процесуальному зв`язку позивачем не сформульовано.
Суд також виходить із того, що експертиза не може призначатися лише з мотивів незгоди сторони з правовою позицією іншої сторони або з метою перевірки припущення про можливий інший правовий режим приміщення. Призначення експертизи є правом суду, яке реалізується за наявності передбачених процесуальним законом умов, а не процесуальним обов`язком суду в кожному випадку подання відповідного клопотання.
За таких обставин суд приходить до висновку, що заявлене позивачем клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи не відповідає вимогам статей 98, 99 ГПК України, оскільки запропоновані питання стосуються правової кваліфікації спірного приміщення та правового режиму майна, а Позивач не довів неможливості встановлення обставин, які мають значення для справи, без спеціальних знань. З огляду на наведене, Суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання Позивача про призначення будівельно-технічної експертизи відмовлено.
Повторного клопотання про призначення експертизи позивачем до суду не подано.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування з незаконного володіння нежитлового приміщення № 1 загальною площею 119,7 кв. м, розташованого за адресою: 08150, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, вул. Пушкіна, буд. 1, секц. 1, прим. 1, та скасування державної реєстрації права власності на це приміщення є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню — як з підстав недоведеності допоміжного характеру спірного приміщення, так і з огляду на чинність Рішення виконкому № 142/6 від 06.10.2009 та чинної державної реєстрації права власності відповідача та, окремо й самодостатньо, з підстав спливу позовної давності.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено повністю, судовий збір та інші судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного та статтями 11, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 81, 86, 99, 118, 119, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 15.05.2026 року

Суддя Л.Я. Мальована