Справа № 202/12167/25
Провадження № 2/202/1923/2026 

ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Мартинюк С.В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року позивач звернулася з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі ордера № 84 серії 02 від 18 лютого 1992 року, виданого виконавчим комітетом Індустріальної районного ради народних депутатів м. Дніпропетровська, вона, ОСОБА_1 , разом із чоловіком ОСОБА_3 , дочкою ОСОБА_4 , сином ОСОБА_2 , вселилися та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .
В січні 2001 року дочка ОСОБА_5 ) знялася з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_3 помер.
Наразі у квартирі зареєстрована вона та її син ОСОБА_2 . 
Фактично вона одна проживає в квартирі. Відповідач з 2018 року знаходиться в Польщі, де отримав дозвіл на довгострокове проживання та планує отримати громадянство цієї країни. 
Оскільки квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпрі в особі Дніпровської міської ради постало питання про зміну умов договору найму, але цьому перешкоджає наявність реєстрації відповідача в квартирі.
Відсутність відповідача в Україні та його неможливість самостійно знятися з реєстрації унеможливлює подання нею до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради документів для зміни договору найму.
За цих підстав позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втрати право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 06 січня 2026 року у справі було відкрито загальне позовне провадження. 
Ухвалою суду від 16 квітня 2026 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач свій позов підтримала, пояснивши, що син працює далекобійником, у 2018 році виїхав до Польщі, куди забрав родину. Останній раз був в Україні в лютому 2022 року. Тому наполягала на задоволенні її позовних вимог. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. 
При цьому позивачем була надана заява відповідача ОСОБА_2 , засвідчена нотаріусом на території Польщі, в якій зазначено, що з 2018 року він проживає в АДРЕСА_2 . Має дозвіл на довгострокове проживання. У найближчому майбутньому має отримати громадянство цієї квартири. Не заперечує проти позовних вимог його матері ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житлом. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що відповідач є її рідним братом, перебуває з 2018 року в Польщі, де має інше житло, через війну в Україну не приїде.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що сторони її знайомі, неодноразово вона була в них у гостях. Їй відомо, що ОСОБА_2 виїхав за кордон, де мешкає з родиною. 
Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: 
Судом установлено, що 18 лютого 1992 року виконавчим комітетом Індустріальної районного ради народних депутатів м. Дніпропетровська був виданий ордер № 84 серії 02 на право зайняття сім`єю у складі чотирьох осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 житлового приміщення житловою площею 33,45 кв.м., яке складається з двох кімнат, а саме квартири АДРЕСА_1 . 
Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур № 6286 від 24.11.2025, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наймач ОСОБА_3 був знятий з реєстрації 22.09.2025 у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно з матеріалами справи ОСОБА_2 отримав 07.02.2023 дозвіл на перебування довгострокового резидента на території Польщі строком дії до 07.02.2028.
Позивач у своєму позові про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, а також відповідач у своїй заяві про визнання такого позову посилаються на те, що з 2018 року він перебуває в іншій країні, де отримав дозвіл на довгострокове проживання, і наміру користуватися вищевказаним житлом не має. 
Статтею 206 ЦПК України визначено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Суд вважає, що в даному випадку відсутні законні підстави для прийняття визнання позову відповідачем та задоволення позову.
Суд керується тим, що статтею 47 Конституції України та статтею 33 Закону України «Про основні засади житлової політики» кожному гарантовано право на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселений із займаного житла або обмежений у праві користування житлом інакше, ніж за рішенням суду та з підстав і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з положеннями статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Статтею 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Так, частиною 1 статті 391 ЦК України передбачено право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном.
На час виникнення спірних правовідносин підстави збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми наймачами або члена його сім`ї було врегульовано статтею 71 Житлового кодексу України, яка визначала, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках , зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
Виходячи з вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин.
Тлумачення наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном особа, права якої порушуються, має право вимагати усунення відповідних порушень (перешкод), у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу, зокрема з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована згідно з Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до житла, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Суд ураховує, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом №2102-ІХ від 24.02.2022, постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому був неодноразово продовжений та діє дотепер. 
Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно з Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487, відомості про декларування/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання призовників, військовозобов`язаних та резервістів, використовуються для ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та є підставою для взяття особи на військовий облік або зняття з військового обліку районним (міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, органом СБУ, відповідним підрозділом розвідувального органу.
Суд бере до уваги, що відповідач на час розгляду справи судом є громадянином України, перебуває за кордоном, відомості щодо його військового обліку у матеріалах справи відсутні.
При цьому, як установлено в судовому засіданні, відповідач виїхав за кордон у 2018 році у зв`язку з роботою далекобійником. 
У 2023 році, тобто після початку збройної агресії російської федерації і введення в Україні воєнного стану та оголошення мобілізації, відповідач отримав дозвіл на довгострокове проживання в Польщі. 
Суд звертає увагу, що між сторонами немає спору щодо права відповідача на користування квартирою, відповідач проти позову своєї матері не заперечує, що підтверджується його заявою, наданою через позивачку. 
В даному випадку метою свого позову позивач зазначила необхідність зняття відповідача з реєстрації місця проживання для зміни договору найму житла.
Водночас суд наголошує, що судових захист не повинен використовуватися з метою зняття з реєстрації місця проживання чоловіків призовного віку, які не прибувають в Україну під час воєнного стану, оскільки це не відповідає закону, не є необхідним у демократичному суспільстві, може порушувати інтереси національної безпеки.
Суд також звертає увагу, що згідно зі статтею 824 ЦК України на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем ; у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб; у цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.
Отже, з огляду на мету позову ОСОБА_1 , яка зазначена нею в позовній заяві, суд вважає, що її права можуть бути захищені в інший спосіб, а саме позивач вправі вимагати визнання її наймачем, а не визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 , необхідно відмовити.
У зв`язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 , відмовити.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко