ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року
м. Київ

справа № 522/17695/20
провадження № 61-870св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. 
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - перший заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головне територіальне управління юстиції в Одеській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Лозко Ю. П., Коновалової В. А.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року перший заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання незаконним свідоцтва, визнання недійсним договору, звільнення земельної ділянки.
Позов мотивований тим, що 28 жовтня 2010 року між територіальною громадою м. Одеси, в особі Одеської міської ради та ТОВ «Берег-Трейд» укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого ТОВ «Берег-Трейд» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку, площею 3,8121 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва 18-поверхового житлового комплексу та благоустрою території.
19 січня 2011 року між ТОВ «Берег-Трейд» та Обслуговуючим кооперативом «Граніт» укладений договір (далі - ОК «Граніт»), згідно з яким ОК «Граніт» отримав право на ведення робіт по будівництву житлового комплексу за адресою - АДРЕСА_1 . Право на ведення будівельних робіт надано за винагороду, що складає - 3 746,08 кв. м площі житлових приміщень у об`єкті, а також - 10 % від загальної кількості машино-місць у паркінгу об`єкту.
У 2013 році комплекс багатоповерхових житлових будинків з підземними гаражами та вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію.
16 липня 2015 року орендарем розірваний договір оренди земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року та зазначена земельна ділянка, площею - 3,8121 га, передана орендодавцю. Власником земельної ділянки є Одеська міська рада, яка у оренду чи постійне користування спірну земельну ділянку не передавала.
Під час здійснення слідчих дій у кримінальному провадженні № 42017160690000064 від 20 квітня 2017 року, зареєстрованого за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 197-1 КК України, встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка вільна від забудови, під автомобільну стоянку, металеві паркани, шлагбауми та асфальтове покриття.
Крім того, встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24328624 від 10 вересня 2015 року державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніка Д. С. зареєстроване право власності на машино-місце № НОМЕР_1 , як на об`єкт нерухомості, розташований у будинку АДРЕСА_1 , яке однак, не перебуває у житловому будинку, не було побудовано, як об`єкт нерухомості, а розташоване на земельній ділянці, без чіткого визначення її меж, присвоєння кадастрового номеру, тощо.
Отже, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніковим Д. С. прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень № 24328624 від 10 вересня 2015 року, а Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 видано свідоцтво № 43685462 від 11 вересня 2015 року про право власності на спірний об`єкт з порушенням вимог чинного законодавства.
Незважаючи на те, що право власності за ОСОБА_1 було зареєстровано незаконно, останній на підставі договору купівлі-продажу № 516 від 13 травня 2016 року продав зазначений об`єкт на користь ОСОБА_2 , право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано 13 травня 2016 року (номер запису №14579330).
З посиланням на статті 203, 215, 228 ЦК України, зважаючи на те, що ОСОБА_1 набув право власності на об`єкт, який не може бути зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а право власності інших осіб за угодами є похідним від законності набуття права власності первісним власником, наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним.
При цьому, оскільки земельна ділянка, на які розташований спірний об`єкт, є власністю Одеської міської ради, наявні підстави для зобов`язання відповідача звільнити її.
Враховуючи викладене позивач просив:
визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніка Д. С., індексний номер № 24328624 від 10 вересня 2015 року, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - машино-місце № НОМЕР_1 , площею 15 кв. м, яке розташоване за адресою - АДРЕСА_1 ;
визнати незаконним свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видане 10 вересня 2015 року Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - машино-місце № НОМЕР_1 , площею 15 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;
скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №11133645 про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу № 516 від 13 травня 2016 року машиномісця № НОМЕР_1 , площею 15 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 14579330 про право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
зобов`язати ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку, площею 15 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого це рішення суду є підставою для припинення права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна № 722676251101, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Короткий зміст судових рішень у справі
Справа розглядалася судами неодноразово
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року у задоволенні позову першого заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання незаконним свідоцтва, визнання недійсним договору, звільнення земельної ділянки відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в процесі розгляду даної справи, ні прокурором, ні Одеською міської радою, так і не надано стверджуючих пояснень з посиланням на відповідні докази, у чому саме полягає суспільний інтерес, який би виправдовував як заходи позбавлення права власності відповідача, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.
Крім того, суд звертає увагу на те, що знесення нерухомого майна є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №21-1959а16).
Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази своєчасного реагування та притягнення контролюючими органами за використанням і охороною земель у місті Одесі щодо вжиття заходів передбачених законодавством України по відношенню до ОК «Граніт» або відповідача ОСОБА_1 з підстав можливої самовільної забудови на спірній земельній ділянці та в цілому на ділянці, яка в обслуговуванні ОК «Шлях».
При цьому, як встановлено вище, відповідач зареєструвавши право власності на машино-місце № НОМЕР_1 як член кооперативу ініціював реалізацію свого права відповідно до законодавства на одержання спірної земельної ділянки в користування, необхідну для його обслуговування. Тобто, в разі укладання договору оренди спірної земельної ділянки буде дотримано справедливу рівновагу між інтересами суспільства та правами відповідача ОСОБА_2 .
Обраний спосіб захисту у вигляді зобов`язання звільнити спірну земельну ділянку в натурі є неефективним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а навпаки призведе до недотримання справедливої рівноваги, тому в даному випадку виключає можливість задоволення позовних вимог.
Постановою Одеського апеляційного суду від 06 березня 2023 року апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском позовної давності.
Апеляційний суд мотивував рішення тим, що вимога прокурора звільнити спірну земельну ділянку в контексті обставин справи та змісту позовних вимог фактично означає звільнення самовільно захопленої земельної ділянки відповідно до статті 212 ЗК України та витребування у власність Одеської міської ради у порядку статей 387, 388 ЦК України. Оскільки земельна ділянка вибула із фактичного володіння Одеської міської ради без відповідної правової підстави та за відсутності волі власника на її вибуття, то є правові підстави для витребування майна на підставі статті 387 ЦК України. 
У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а також визнання незаконним свідоцтва про право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності не підлягають задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту прав Одеської міської ради. 
Разом з тим апеляційний суд зазначив, що Одеській міській раді було відомо про порушення її прав встановленням автостоянки поряд з житловим комплексом, побудованим на підставі договору між ТОВ «Берег-Трейд» і ОК «Граніт» щодо будівництва житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 щонайменше з вересня 2016 року.
Одеська міська рада 07 грудня 2016 року надала дозвіл ОК «Шлях» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, загальною орієнтовною площею 0,6886 га для влаштування та обслуговування автостоянки та земельної ділянки орієнтовною площею 0,0222 га для експлуатації та обслуговування автомийки за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 4 цього рішення сесії міської ради припинений зазначений вище договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Берег-Трейд» від 28 жовтня 2010 року на земельну ділянку площею 3,8121 га.
Вказані обставини також підтверджують факт обізнаності Одеської міської ради щодо облаштування машиномісць на спірній земельній ділянці та, власне, використання цієї земельної ділянки.
Прокурор в інтересах Одеської міської ради звернувся до суду з позовом 09 жовтня 2020 року, тобто з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2023 року касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 06 березня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що по своїй суті пред`явлений позов прокурора є віндикаційним (статті 387, 388 ЦК України), тоді як прокурор на обґрунтування позовних вимог посилався на статтю 391 ЦК України, тобто звертався з негаторним позовом.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року скасовано. Ухвалено нове рішення у справі, яким задоволено частково позовні вимоги Першого заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради. 
Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніка Д. С. (індексний номер N? 24328624 від 10 вересня 2015 року) на підставі якого за ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) зареєстроване право власності на об?єкт нерухомого майна - машиномісце N? НОМЕР_1 площею 15 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнано незаконним свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видане 11 вересня 2015 року Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 на об?єкт нерухомого майна - машиномісце N? НОМЕР_1 площею 15 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу N? 516 від 13 травня 2016 року машиномісця N? НОМЕР_1 площею 15 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (код НОМЕР_4 ). 
Зобов?язано ОСОБА_2 (код НОМЕР_4 ) звільнити земельну ділянку площею 15 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що з`ясувавши, що у технічному паспорті на спірне машино-місце відсутні характеристики машино-місця, як об`єкта нерухомого майна, зокрема відсутній фундамент, стіни, покрівля, державний реєстратор повинен був відмовити у державній реєстрації, однак в порушення вимог закону таку реєстрацію здійснив.
Державний реєстратор зобов`язаний був відмовити у державній реєстрації також з тих підстав, що, ОСОБА_1 до заяви про реєстрацію права власності на машино-місце, яке не перебуває у побудованому будинку, додав документи, що не свідчать про законність підстав набуття ним права на земельну ділянку, на якій розміщене спірне машино-місце. Тому, відповідні дії державного реєстратора є неправомірними.
Таким чином, прокурором у відповідності до вимог статей 76-80 ЦПК України доведено, що державну реєстрацію права власності на спірне машино-місце, як об`єкт нерухомого майна, проведено у порушення вимог чинного законодавства, оскільки фактично машино-місце розташоване не у будівлі, а на вільній від забудови земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Одеси і нікому у користування не виділялася. Спірне машино-місце не є об`єктом нерухомого майна. Тому, колегія суддів приходить до висновку про визнання державної реєстрації права власності на спірне машино-місце незаконною та такою, що підлягає скасуванню.
Отже, помилковим є висновки суду про недоведеність тверджень прокурора про самовільне зайняття земельної ділянки, з посиланням на те, що спірне машино-місце № НОМЕР_1 знаходиться на земельній ділянці, що обслуговує ОК «Шлях», воно відноситься до збудованого ОК «Граніт» комплексу багатоквартирних будівель (основної речі).
Висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не надано достатніх доказів, на підставі яких можна було б встановити, що спірне машино-місце розташоване на земельній ділянці, яка належить Одеській міській раді, не відповідають дійсності, оскільки вони спростовуються висновком експерта у кримінальному провадженні, вищезазначеними листами органів місцевого самоврядування тощо. Про вказане зазначає і сам ОСОБА_1 , вказуючи, що вирішується питання з Одеською міською радою щодо надання ОК «Шлях» в оренду спірної земельної ділянки, на якій розташована авто-стоянка з машино-місцем, що також підтверджує той факт, що спірне машино-місце розташоване на належній територіальній громаді м. Одеси земельній ділянці, яка не надавалася ОСОБА_1 .
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що невизначеність в натурі прибудинкової території має наслідком недоведеність позивачем порушеного права, оскільки це спростовує те, що земельна ділянка, на якій розташована авто-стоянка та спірне машино-місце, знаходиться в межах м. Одеса і відноситься до земель комунальної власності та належить територіальній громаді м. Одеси, в особі Одеської міської ради, на захист інтересів якої звернувся прокурор з позовом по даній справі.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду, що знесення машино-місця є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення особи до відповідальності, оскільки машино-місце, право власності на яке зареєстроване, не є річчю та об`єктом нерухомості, у зв`язку з чим прокурором і заявлено вимогу про звільнення земельної ділянки, що не є тотожною знесенню.
Оскільки, ОСОБА_1 незаконно набув право власності на машино-місце, яке розташоване на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси, спірне машино-місце не є об`єктом нерухомості та не може бути об`єктом цивільних правовідносин, то укладений ним із ОСОБА_2 договір купівлі продажу підлягає визнанню недійсним. Вимоги прокурора про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу № 516 від 13 травня 2016 року підлягають задоволенню.
З огляду на обставини цієї справи, не ґрунтуються на вимогах закону посилання районного суду про неправильно обраний прокурором спосіб захисту порушених прав та відсутність правових підстав для застосування приписів статті 212 ЗК України.
Позовні вимоги про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку не можуть бути звернені до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, яке позивач визначив співвідповідачем, а тому у задоволенні позовних вимог до вказаної особи необхідно відмовити.
У задоволенні позовних вимог прокурора про скасування записів державного реєстратора № 11133645 про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна та № 14579330 про право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна слід відмовити, оскільки цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.
Колегія суддів дійшла до висновку, що машино-місце не є об`єктом нерухомого майна, правовстановлюючі документи на нього є незаконними, тому Одеська міська рада вправі вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом звільнення від нього. Позов є негаторним, оскільки власник земельної ділянки - територіальна громада м. Одеси не втрачала права володіння земельною ділянкою, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовувала чи використовує зараз інша особа.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку 16 січня 2025 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що Одеським апеляційним судом не прийнято до уваги, що встановити та надати оцінку місцю розташування машино-місць із № НОМЕР_5 по № НОМЕР_6 за умовами договору, а відповідно земельної ділянки, на який вони розташовані, не надається можливим.
При цьому, наявний договір між юридичною особою - забудовником (стаття 80 ЦК України) та фізичною особою - пайщиком (статті 24-25 ЦК України). Таким чином, відповідач ОСОБА_1 не здійснював будь-якого будівництва та зайняття відповідної земельної ділянки під машино-місця, зокрема спірне № НОМЕР_1 , на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув.
Порушено вимоги статей 53, 54 ЦПК України щодо незалучення до участі у справі ОК «Граніт», яким саме здійснено передачу машино-місця, при цьому рішення у справі впливає на прав та обов`язки щодо цієї сторони договору. Незалучення до участі у справі ОК «Граніт» може мати певні наслідки для відновлення прав відповідачів у цій справі, оскільки саме на виконання договору з ОК «Граніт» передане у власність спірне машино-місце.
Суд апеляційної інстанції також не прийняв до уваги, що прокуратура обрала неналежний спосіб захисту прав та пред`явила позов до неналежних відповідачів, у тому числі до державного реєстратора.
Суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги, що фактичним користувачем ділянки, як прибудинкової території комплексу багатоповерхових будинків, є кооператив мешканців будинку ОК «Граніт», а користувачем частини ділянки, на якої розташовані машино-місця - є ОК «Шлях», який об`єднує усіх власників машино- місць, зокрема спірного машино-місця № НОМЕР_1 .
Докази того, що земельна ділянка під спірним об`єктом нерухомості машино- місцем № НОМЕР_1 та під іншими машино-місцями зайнята самовільно, відсутні. Також відсутні докази того, що саме Одеська міська рада є власником земельної ділянки. Звернення з пропозицією розірвати договір оренди земельної ділянки не є фактом одночасного припинення правовідносин за цим правочином.
Обставини зайняття земельної ділянки в розмірах, яке обслуговує ОК «Шлях», є предметом розслідування у кримінальному провадженні № 42017160690000064 від 20 квітня 2017 року, зареєстрованого за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 197-1 КК України. До обставин, які розслідуються, зокрема входить зайняття ОСОБА_1 вільної від забудови земельної ділянки під автомобільну стоянку, металеві навіси та паркани, шлагбауми і асфальтове покриття. Інформація про притягнення до кримінальної відповідальності за вироком суду будь-якої особи за самовільне зайняття зазначеної ділянки прокурором не надана.
Судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги, що ні Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ні Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не передбачений обов`язок здійснення перевірки державним реєстратором місця розташування нерухомого майна, чи з`ясування наявності або відсутності кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовується таке майно, а навпаки зазначеними нормами законодавства встановлена презумпція правильності зареєстрованих відомостей.
Більше того, прокурором не зазначено, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання його незаконним і скасування. Прокурор просить визнати незаконним рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на машино-місце, визнати незаконним свідоцтво про право власності та скасування у державному реєстрі запису про право власності, але при цьому не оскаржує сам правочин, який став підставою для реєстрації права власності.
Позовна вимога про скасування рішення реєстратора також підлягає визнанню неефективним способом захисту, тому як до цієї вимоги одночасно не заявлена вимога про припинення відповідного речового права, зареєстрованого за відповідачем.
Судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги, що на час розгляду справи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області не наділене повноваженнями стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державний реєстратор самостійно приймає рішення стосовно тих реєстраційних дій, які здійснює. Прийняття рішення про державну реєстрацію є дискреційним, тобто виключним повноваженням державного реєстратора.
У даній справі прокурором обрано спосіб захисту шляхом заявлення негаторного позову. Судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги, що умовою задоволення негаторного позову є саме встановлення протиправності дій відповідача. Утім, Одеським апеляційним судом не встановлено жодних протиправних дій з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем права власності на спірний об`єкт - машино-місце за договором-купівлі продажу. Указане судом не досліджено та оцінку цьому не надано.
Суд не врахував, що право приватної власності на нерухоме майно є непорушним та свідчить про відсутність факту самовільного зайняття земельної ділянки. Поданий прокурором позов не містить належних та достатніх обґрунтувань, які б свідчили про необхідність, пропорційність та взагалі доречність втручання у право приватної власності на нерухоме майно та позбавлення добросовісних набувачів права власності на таке нерухоме майно. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо добросовісний набувач понесе індивідуальний і надмірний тягар. Звільнення земельної ділянки не є ефективним і вірно обраним способом захисту, оскільки передбачає можливе знесення самочинного будівництва, яке є крайньою мірою, яка передбачена законом, тим більше при наявності добросовісного набуття права власності на майно.
Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що позивачем у справі є не прокурор, а Одеська міська рада, позовна заява не містить визначення моменту, коли міська рада могла або повинна була дізнатись про стверджуване порушення її законних інтересів.
Одеським апеляційним судом не застосовано висновки Верховного Суду, згідно яких зазначено, що позовні вимоги, заявлені у цій справі (визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності) є неналежними, оскільки не забезпечують відновлення порушених прав позивача, тому у їх задоволенні слід відмовити.
Позов прокуратури до власників машиномісць порушує принцип правової визначеності (певності), тобто загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права про допустимість і належність доказів без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У квітні 2025 року заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що вивченням переліку документів, наданих ОСОБА_1 для реєстрації права власності, встановлено, що реєстрація на спірне машино-місце відбулася на підставі договору про викуп паю машино-місця, серія та номер: 800/м від 18 серпня 2015 року, укладеного між головою кооператива ОСОБА_1 та пайщиком ОСОБА_1 (одна й та сама особа), з пункту 1.2 якого вбачається, що кооператив зобов`язується по закінченню будівництва передати пайщикам (фактично одному ОСОБА_1 ) розташовані у будинку по АДРЕСА_1 машино-місця .
Укладаючи правочин № 800/м, ОСОБА_1 діяв виключно у власних інтересах, саме цим можна пояснити отримання у подальшому ним безпосередньо коштів за продаж машино-місць від фізичних осіб; самовільне захоплення земельної ділянки; внесення до договору недостовірних даних про розташування машино-місць начебто у будинку, що також не є випадковістю, адже реєстрація машино-місць у будинку не заборонена діючим законодавством. Можна припустити, що внесення у договір відомостей щодо розташування машино-місць безпосередньо у будинку було здійснено з метою введення в оману органів реєстрації для подальшої реєстрації прав на машино-місця.
Прокурором оскаржено незаконну реєстрацію машино-місця № НОМЕР_1 , отримання свідоцтва про право власності та подальша угода, які вже є наслідком укладання нікчемного правочину та породжують певні права (користування земельною ділянкою, розпорядження нею, тощо без волі її власника - Одеської міської ради).
Державним реєстратором не виконано вимоги Закону щодо перевірки наданих для реєстрації документів (не перевірено технічний паспорт на машино-місце , в якому відсутні характеристики останнього як нерухомого майна, зокрема: фундамент, стіни) та не встановлено підставу для відмови у реєстрації (майно не відповідає характеристикам нерухомого, а отже право власності на нього не підлягає реєстрації), хоча міг це зробити.
Незважаючи на те, що право власності за ОСОБА_1 зареєстроване без достатніх правових підстав, останній на підставі договору купівлі-продажу № 516 від 13 травня 2016 продав зазначений об`єкт ОСОБА_2 .
Враховуючи, що порушено права Одеської міської ради як власника земельної ділянки, на якій розміщено машино-місце, яке за рішенням державного реєстратора відповідач набув у власність, виникла необхідність у зверненні прокурора до суду із розглядуваним позовом в інтересах Одеської міської ради. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (п. 36)). Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора, як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору. Спір у позивача виник саме з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо законності набуття ними права власності на земельну ділянку та правомірності дій останніх щодо реєстрації за ними такого права, тому належними відповідачами будуть саме вони.
У даній справі прокурор звернувся саме з негаторним позовом, з чим також узгоджується правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах в аналогічних справах (постанова від 24.05.2023 у справі № 522/11935/20, постанова від 27.09.2023 у справі № 522/17124/20, постанова від 15.11.2023 у справі № 522/17695/20, постанова від 31.01.2024 у справі № 522/19766/20).
Зобов`язання ОСОБА_2 звільнити спірну земельну ділянку не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 31 січня 2025 року указані недоліки було усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі 522/17695/20. Справу витребувано із суду першої інстанції. У задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року відмовлено.
У березні 2025 року матеріали справи № 522/17695/20 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 03 березня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 922/476/20, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 826/19262/16, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, від 31 жовтня 2024 року у справі № 619/6002/21, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 12 квітня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 826/19262/16, від 11 квітня 2019 року у справі № 301/854/17, від 12 квітня 2019 року у справі № 263/18985/19, від 12 квітня 2019 року у справі № 916/1174/22, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 10 травня 2023 року у справі № 201/2760/20, від 04 грудня 2019 року у справі № 766/8113/17, від 29 червня 2022 року у справі № 753/7478/18, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 10 травня 2023 року у справі № 201/2760/20, від 12 вересня 2020 року у справі № 761/42332/17, від 11 жовтня 2019 року у справі № 812/1408/16, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, від 31 жовтня 2024 року у справі № 760/10777/22, від 21 вересня 2020 року у справі № 805/2113/17-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 28 жовтня 2010 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю «Берег-Трейд» (далі - ТОВ «Берег-Трейд») укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого ТОВ «Берег-Трейд» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку, площею - 3,8121 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва 18-поверхового жилого комплексу та благоустрою території. Договір посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чужовською Н. Ю. за реєстраційним № 4004.
19 січня 2011 року між ТОВ «Берег-Трейд» та обслуговуючим кооперативом «Граніт» (далі - ОК «Граніт») укладений договір, згідно з яким ОК «Граніт» в особі голови кооперативу Могильніков В. Д. отримав право на ведення робіт по будівництву житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 . Право на ведення будівельних робіт надано за винагороду, що складає 3746,08 кв. м площі житлових приміщень у об`єкті, а також 10 % від загальної кількості машино місць у паркінгу об`єкту.
ТОВ «Берег-Трейд» листом №16/07 від 16 липня 2015 року повідомило голову Одеської міської ради, що будівельні роботи на вказаній земельній ділянці припинені, багатоповерховий жилий комплекс збудовано та здано в експлуатацію. Цією заявою товариство відмовляється від оренди земельної ділянки та просить розірвати вищевказаний договір оренди від 19 січня 2011 року.
Отже, Одеська міська рада є власником земельної ділянки, площею - 3,8121 га, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .
18 серпня 2015 року між ОК «Граніт» та ОСОБА_1 , як пайщиком, укладений договір № 800/М про порядок викупу паю машино місця. Відповідно до умов пункту 1.1 вказаного договору кооператив приймає пайщиків у пайову участь у будівництві багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Пунктом 1.2 договору визначено, що на умовах та у строки вказані у договорі, кооператив зобов`язується по закінченню будівництва, отриманні сертифікатів відповідності, передати пайщику розташовані у будинку за адресою АДРЕСА_1 , машиномісця з № 140 по № 285 та документи, необхідні для оформлення права власності на машино місце. Розташування машино місць у будинку вказане у викопіюванні плану Будинку (Додаток № 1).
Згідно з пунктом 3.1 підпункти 3.1.1-3.1.3 цього договору кооператив зобов`язується забезпечити введення будинку в експлуатацію. Передати пайщику по акту прийому-передачі машино місця та пакет документів для оформлення права власності на машино місце: довідку про 100 % внеску паю; акт прийому - передачі машино-місця.
За пунктом 3.2.7 договору пайщик зобов`язаний власними силами та засобами та у відповідності до законодавства України провести оформлення та отримання свідоцтва на право власності на машино місце.
Відповідно до пункту 1 акту № 923/М приймання-передачі машино місця від 18 серпня 2015 року встановлено, що ОК «Граніт» передав власнику машино місце № НОМЕР_1 , загальною площею 15,0 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Технічний паспорт на спірне машино місце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений станом на 19 серпня 2015 року ТОВ «Нове БТІ».
В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніка Д. С. зареєстроване право власності на машино місце № НОМЕР_1 , загальною площею 15 кв. м, як на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 видане свідоцтво про право власності на спірний об`єкт № НОМЕР_2 від 10 вересня 2015 року, площею 15 кв. м. 
Вказана реєстрація на спірне машино місце відбулася 08 вересня 2015 року на підставі: документів заявника (оригінали та копії), серія та номер: б/н, виданий 08 вересня 2015 року, видавник ОСОБА_1 ; договір про викуп паю машино місця, серія та номер: 923/М, виданий 18 серпня 2015 року, видавник: ОСОБА_1 ; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 19 серпня 2015 року, видавник ТОВ «Нове БТІ»; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 18 серпня 2015 року, видавник: ОСОБА_1 ; довідка з адресного бюро міста Одеси, серія та номер: 364175/1, виданий 21 серпня 2015 року, видавник юридичний департамент Одеської міської ради.
На підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 2016 року машино місце № НОМЕР_1, площею 15,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , продано ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , за яким зареєстровано право власності на вказане машино місце.
25 серпня 2016 року ОК «Шлях» звернувся з заявою до Одеської міської ради про передачу в оренду наступних земельних ділянок з метою задоволення потреб пов`язаних з утриманням майна членів кооперативу - машино місць: ділянку площею 0,0491 га для обслуговування автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 ; ділянку площею 0,1790 га для обслуговування автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 ; ділянку площею 0,0602 га для обслуговування автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 ; ділянку площею 0,0222 га для обслуговування автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 ; ділянку площею 0,04003 га для обслуговування автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеному листі ОК «Шлях» повідомив, що на земельній ділянці, орієнтовною площею 0,4003га, розташовані машино місця від № 140 до № 280, які належать на праві приватної власності асоційованим членам кооперативу на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно. Вказаний лист був отриманий Одеською міською радою 29 серпня 2016 року.
Рішенням сесії Одеської міської ради №1527-VII від 07 грудня 2016 року наданий дозвіл ОК «Шлях» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною орієнтованою площею 0,6886 га для влаштування та обслуговування автостоянки та земельної ділянки орієнтованою площею 0,0222 га для експлуатації та обслуговування автомийки, за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 4 цього Рішення припинений зазначений вище договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Берег-Трейд» від 28 жовтня 2010 року на земельну ділянку, площею 3,8121 га.
В листі департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради № 01.1-23/2447 від 28 серпня 2017 року, адресованого ОК «Шлях», зазначено, що департаментом муніципальної безпеки Одеської міської ради розглянуто заяву щодо проєкту благоустрою з розміщенням огорожі на території автостоянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та департамент прийняв запропоноване проєктне рішення.
Приморська районна адміністрація Одеської міської ради листом № 01-11/1/811 від 20 липня 2017 року погодила виконання робіт за кошти ОК «Шлях» на підставі проєкту з благоустрою території автостоянки з улаштуванням огорожі за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом №0119/2491-09-01 від 17 жовтня 2017 року директор департаменту комунальної власності Одеської міської ради повідомив заступника військового прокурора Південного регіону України про те, що Одеська міська рада рішення щодо передачі у власність або користування приватній фірмі «Граніт» земельної ділянки для обладнання автостоянки в межах вулиць М. Говорова, Зоопаркової, Сегедської, Армійської не приймалось.
20 квітня 2017 року до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне провадження №42017160690000064 за частиною першою статті 197-1 КК України щодо факту реєстрації за ОСОБА_1 права власності на машино місця, які були реалізовані протягом 2015-2018 років, внаслідок чого територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради було нанесено шкоду на суму 11 138 529,46 грн.
08 серпня 2018 року військова прокуратура Південного регіону України повідомила Одеську міську раду, що в 2015 році без погодження та без отримання необхідних дозволів не встановлені службові особи ОК «Граніт» та інші не встановлені особи самовільно обладнали на земельній ділянці площею 0,3838га автостоянку з визначенням на місцевості машино місць за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до висновку експерта №17-2694/2695 від 26 лютого 2019 року судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи у результаті зіставлення геодезичних даних (каталогів координат по просторовому місцю розташуванню поворотних точок досліджуваних земельних ділянок) на ПК, які містяться у технічній документації із землеустрою та технічних звітах на земельні ділянки ТОВ «Берег-Трейд», кадастровий номер 5110137500:43:001:0013, площею 3,8121 га, під автостоянкою, площею 0,3838га, встановлено, що фактичні межі земельної ділянки, площею 0,3838 га, під автостоянкою та розташовані на ній навіси не входять в межі земельної ділянки ТОВ «Берег-Трейд», кадастровий номер 5110137500:43:001:0013, площею 3,8121га, та повністю знаходяться за її межами. Детально фактичне розташування земельної ділянки, площею 0,3838 га, відносно меж земельної ділянки кадастровий номер 5110137500:43:001:0013, площею 3,8121 га, зображено графічно у додатку № 3 «Фактичне розташування меж земельної ділянки, площею 0,3838га, з північно-західної сторони будинку АДРЕСА_1 , на якій влаштовано автостоянку відносно меж земельної ділянки, кадастровий номер 5110137500:43:001:0013, площею 3,8121 га.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним свідоцтва про право власності
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження№ 61-3480сво21) вказано, що «Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 (провадження № 61-9164св23) вказано, що «основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_2) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_2) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2 належить залишити без змін».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що «ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».
Автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21).
У справі, що переглядається: 
перший заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звертаючись до суду з цим позовом заявив вимоги про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання незаконним свідоцтва, визнання недійсним договору, звільнення земельної ділянки;
оскаржуваним судовим рішенням суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, позовні вимоги Першого заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради зодовольнив частково. Визнав незаконним та скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніка Д. С. (індексний номер N? 24328624 від 10 вересня 2015 року) на підставі якого за ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) зареєстроване право власності на об?єкт нерухомого майна - машиномісце N? НОМЕР_1 площею 15 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .Визнав незаконним свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видане 11 вересня 2015 року Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 на об?єкт нерухомого майна - машиномісце N? НОМЕР_1 площею 15 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Визнав недійсним договір купівлі-продажу N? 516 від 13 травня 2016 року машиномісця N? НОМЕР_1 площею 15 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (код НОМЕР_4 ). Зобов?язав ОСОБА_2 (код НОМЕР_4 ) звільнити земельну ділянку площею 15 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
з касаційною скаргою до Верховного Суду звернувся ОСОБА_2 ;
ОСОБА_1 не скористався своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка ОСОБА_1 свідчить про повну його згоду з оскарженим судовим рішенням;
аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_2 не навів переконливих доводів про те, яким чином судове рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання незаконним свідоцтва, заявлених до ОСОБА_1 порушує його права та інтереси.
З урахуванням принципу диспозитивності та меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання незаконним свідоцтва про право власності, залишає без змін.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу 
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження№ 61-2417сво19)).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), зроблено висновок, що «за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 квітня 2024 року у cправі № 904/2129/23, що «на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Ураховуючи наведене, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (частина друга статті 152 ЗК України). Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку. Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається. Судовим рішенням про знесення спірного об`єкта нерухомості суд вирішує подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості). Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24) вказано, що:
«самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача. Щодо вимог про визнання недійсними укладених між відповідачами договорів купівлі-продажу, то слід зазначити, що Міськрада не є стороною спірних договорів та не заявляє про свої права або інтереси щодо об`єктів купівлі-продажу. Внаслідок укладення відповідачами спірних договорів обсяг прав та обов`язків Міськради жодним чином не змінюється. Укладення оскаржуваних договорів не створило для позивача як дійсного власника земельної ділянки жодних правових наслідків. При цьому самі договори, на відміну від розташування на земельній ділянці самочинного будівництва, не створюють для позивача перешкоди в розпорядженні земельною ділянкою.
Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що у справі, яка розглядається, належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою. Статтею 376 ЦК України регламентовано правовий режим самочинного будівництва. Частиною другою статті 212 ЗК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку суб`єктів, які створюють такі перешкоди. Отже, враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду. На об`єкт самочинного будівництва не виникає право власності як на нерухому річ (згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього). Зміна правового режиму самочинного будівництва може бути здійснена виключно на підставі рішення суду в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України.
… обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку. Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач). Слід з-поміж іншого зауважити, що процесуальний статус останнього набувача прав на об`єкт самочинного будівництва як відповідача надає такій особі можливість використовувати всі передбачені процесуальним законом засоби для захисту своїх прав та інтересів. Також суд під час розгляду справи зможе оцінити добросовісність відповідача та пропорційність застосовуваних до нього засобів. Останній набувач не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування збитків до особи, в якої придбав об`єкт самочинного будівництва».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що: «ОСОБА_11 вимог про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження своїм майном (знесення самочинно збудованого майна) чи про відновлення становища, яке існувало до порушення не пред`являв. Тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 необхідно було відмовити у зв`язку з тим, що визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом. Як наслідок постанову апеляційного суду в цій частині належить змінити в мотивувальній частині».
У справі, що переглядається:
звертаючись до суду прокурор, в тому числі, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, № 516 від 13 травня 2016 року машино місця № НОМЕР_1, площею 15 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в процесі розгляду даної справи, ні прокурором, ні Одеською міської радою, так і не надано стверджуючих пояснень із посиланням на відповідні докази, у чому саме полягає суспільний інтерес, який би виправдовував як заходи позбавлення права власності відповідача, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Обраний спосіб захисту у вигляді зобов`язання звільнити спірну земельну ділянку в натурі є неефективним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а навпаки призведе до не дотримання справедливої рівноваги, тому в даному випадку виключає можливість задоволення позовних вимог;
скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що прокурором у відповідності до вимог статей 76-80 ЦПК України доведено, що державну реєстрацію права власності на спірне машино-місце, як об`єкт нерухомого майна, проведено у порушення вимог чинного законодавства, оскільки фактично машино-місце розташоване не у будівлі, а на вільній від забудови земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Одеси і нікому у користування не виділялася. Оскільки, ОСОБА_1 незаконно набув право власності на машино-місце, яке розташоване на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси, спірне машино-місце не є об`єктом нерухомості та не може бути об`єктом цивільних правовідносин, то укладений ним із ОСОБА_2 договір купівлі продажу підлягає визнанню недійсним;
проте суд апеляційної інстанції не врахував, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме належним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимоги позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу не забезпечать усунення порушень спричинених діями відповідача. Одеська міська рада не є стороною спірного договору та не заявляє про свої права або інтереси щодо об`єкту купівлі-продажу. Внаслідок укладення відповідачами спірного договору обсяг прав та обов`язків Одеської міської ради жодним чином не змінюється. Укладення оскаржуваного договору не створило для позивача як дійсного власника земельної ділянки жодних правових наслідків. При цьому сам договір, на відміну від розташування на земельній ділянці самочинного будівництва, не створює для позивача перешкоди в розпорядженні земельною ділянкою;
за таких обставин постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу слід скасувати, рішення суду першої інстанції в цій змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо цієї позовної вимоги в редакції цієї постанови.
Щодо позовної вимоги про звільнення земельної ділянки
Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно .
Право територіальної громади на усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка самовільно зайнята фізичними особами, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи закону є доступними, чіткими та передбачуваними.
Звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням комунального майна відповідно до загальних інтересів територіальної громади.
У справі, що переглядається:
необхідність звернення до суду з позовом в інтересах Одеської міської ради прокурор обґрунтував порушенням прав міської ради як власника земельної ділянки, на якій розміщено машино-місце, право власності на яке на час вирішення спору зареєстроване за ОСОБА_2 
суди встановили, що ОСОБА_1 не є і ніколи не був власником та користувачем спірної земельної ділянки, самовільно зайняв земельну ділянку, яка належить Одеській міській раді під автостоянку, розмістив на ній машино-місця та за відсутності достатніх правовстановлюючих документів зареєстрував за собою право власності на машино-місця як на об`єкт нерухомого майна, який в дійсності таким не являється, та відчужив його на користь  ОСОБА_2 ;
оскільки спірна земельна ділянка не вибула з комунальної власності, прокурор обрав належний спосіб захисту права - шляхом звільнення ділянки. Таку вимогу можна заявити протягом усього часу тривання порушення. Машино-місце не є самостійним об`єктом нерухомого майна, тому реєстрація права власності на нього не змінює правового режиму ділянки, а вимога про її звільнення не є тотожною знесенню;
враховуючи встановлені у справі обставини, зокрема вчинення ОСОБА_1 дій щодо самовільного зайняття земельної ділянки, без відповідного на те дозволу міської ради, слід погодитися з судом апеляційної інстанції, що зобов`язання звільнити спірну земельну ділянку відповідачу  ОСОБА_2 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном; 
ОСОБА_2 не був позбавлений можливості перед придбанням спірної земельної ділянки (машино місця) дослідити питання законності набуття у власність ОСОБА_1 відчужуваного машино місця, яке офіційно не будувалося. У цьому випадку інтереси територіальної громади, яка не вчиняла дій з розпорядження земельною ділянкою, переважають особисті інтереси ОСОБА_2 який, зокрема, не позбавлений права звернутися з відповідним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування вартості придбаного ним машино місця. 
Враховуючи викладене, постанову суду апеляційної інстанції в частині позовної вимоги щодо звільнення земельної ділянки слід залишити без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення частково ухвалене без дотримання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що:
касаційну скаргу слід задовольнити частково;
постанову суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасувати, рішення суду першої інстанції в цій частині змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо цієї вимоги в редакції цієї постанови;
в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року в частині позовної вимоги першого заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасувати.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року в частині позовної вимоги першого заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо цієї вимоги в редакції цієї постанови.
В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року залишити без змін.
З моменту ухвалення постанови касаційного суду постанова Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко