П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/13433/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова Інна Анатоліївна 
Суддя-доповідач: Томчук А.В. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: 
- визнати протиправними дії відповідача щодо винесення наказу від 17.05.2025 № 412-ос в частині продовження строку дії контракту з річного до закінчення воєнного стану ОСОБА_1 та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.05.2025 № 412-ос в частині продовження строку дії контракту з 04 липня 2023 року на період дії воєнного стану;
- визнати протиправною бездіяльність щодо не укладання (не оформлення) ОСОБА_1 контракту на проходження військової служби в Державній прикордонній службі України посадах сержантського та старшинського складу тривалістю 1 рік з 04 липня 2024 року по 03 липня 2025 року;
- визнати чинним контракт ОСОБА_1 на проходження військової служби в Державній прикордонній службі України у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посадах сержантського та старшинського складу тривалістю 1 рік з 04 липня 2024 року по 03 липня 2025 року;
- зобов`язати повторно розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII, як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом у зв`язку з закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.02.2026 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Прийняте рішення суд мотивував тим, що на момент укладання контракту 04.07.2023 діюче законодавство не передбачало можливості для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та строк контракту яких закінчився, продовження служби за новими контрактами, а містило імперативну норму, що дія контракту продовжується понад встановлені строки на період дії воєнного стану. Суд зазначив, що умову підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII щодо наявності контракту, укладеного під час дії воєнного стану, слід розуміти як таку, що новий контракт має бути укладений під час дії воєнного стану після набрання чинності вказаною нормою, тобто після 18.05.2024. Також окружний адміністративний суд зазначив, що рапорт позивача про звільнення, поданий у липні 2025 року, не був зареєстрований та не отриманий відповідачем, а надання рапорту начальнику відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » не може свідчити про отримання рапорту командуванням відповідача.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.02.2026 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що 04.07.2023 між сторонами було укладено контракт строком на 1 рік, у квітні 2024 року позивач звернувся з рапортом про продовження військової служби за новим контрактом терміном на 1 рік, рапорт мав резолюцію «до виконання встановленим порядком» та був виконаний шляхом внесення змін до наказу на продовження контракту. Проте 17.05.2024 за один день до набуття чинності змінами до Закону № 2232-XII, відповідач видав наказ № 412-ОС про продовження дії контракту на період воєнного стану, про що позивача не повідомив. Апелянт наголошує на порушенні принципу належного врядування, посилаючись на практику ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України», та вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що підпункт «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII застосовується лише до контрактів, укладених після 18.05.2024, не ґрунтується на правовій конструкції правової норми.
Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила щодо доводів та мотивів такої скарги та просила залишити оскаржуване судове рішення без змін. У відзиві відповідач зазначає, що наказ від 17.05.2024 № 412-ОС видано на підставі абзацу 5 пункту 2 частини 9 статті 23 Закону № 2232-XII, яка на день видання наказу імперативно передбачала можливість продовження чинних контрактів на строк до завершення періоду дії воєнного стану. Відповідач також вказує на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України, оскільки позивач дізнався про підстави для оскарження з 04.07.2024, а звернувся до суду лише 16.09.2025. Крім того, відповідач зазначає, що рапорти позивача про звільнення не були зареєстровані у встановленому порядку, не подавалися по команді та не надходили на розгляд командиру військової частини.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
04.07.2017 згідно наказу № 218-ОС ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом та зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 АДРЕСА_1 .
Згідно наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.05.2020 №168-ос продовжено військову службу ОСОБА_1 за новим контрактом.
Наказом від 21.05.2021 № 198-ос продовжено військову службу ОСОБА_1 за новим контрактом.
Наказом від 31.05.2022 № 280-ос продовжено військову службу ОСОБА_1 за новим контрактом.
Наказом від 26.05.2023 № 343-ос продовжено військову службу ОСОБА_1 за новим контрактом.
За п. 3-4 контракту, укладеного на виконання наказу від 26.05.2023 № 343-ос, цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, встановлених законодавством, за погодженням сторін на 1 рік з 04.07.2023 до 03.07.2024.
Контракт може бути достроково припинено (розірвано) з ініціативи ДПС України або громадянина України в порядку та на підставах, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України.
Зміни та доповнення до Контракту вносяться тільки за згодою сторін у письмовій формі та не можуть суперечити законодавству.
24.04.2024 позивач звернувся до відповідача із рапортом про продовження військової служби за новим контрактом терміном на 1 рік.
Наказом від 17.05.2024 № 412-ос внесено зміни до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.05.2023 № 343-ОС, а саме пункт 2 щодо продовження військової служби за новим контрактом викладено в такій редакції "продовжити дію контракту понад встановлені строки 2.26 головному сержанту ОСОБА_1 техніку-начальнику групи зв`язку та автоматизованих систем управління відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " (тип Б) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_5 " (тип Б), з 04.07.2023 на період дії воєнного стану.
Позивач вказує, що у липні 2025 року він звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного терміном на 1 рік з 04.07.2024 до 03.07.2025. Однак, 14.07.2025 рапорт позивача було повернуто на доопрацювання, а 16.07.2025 рапорт відхилено без зазначення правових підстав для відмови у звільненні по завершенню строку контракту. 
Листом від 11.08.2025 за результатами розгляду запиту адвоката повідомлено, що військовослужбовець з питання звільнення його у запас ЗСУ у зв`язку із закінченням строку дії контракту до керівництва НОМЕР_2 прикордонного загону не звертався. Проте, позивач звернувся до відповідача із рапортом від 07.07.025 з питання звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 3 частини 12 статті 26 ЗУ № 2232., на який надано відповідь листом від 11.07.2025.
Не погоджуючись із такими діями та рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та є діючим.
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до норм частини першої статті 3 Закону № 2232-ХІІ правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України Про оборону України, Про Збройні Сили України, Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 2 Закону № 2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
За приписами частини 3 статті 24 Закону № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Строки проходження військової служби врегульовано статтею 23 Закону № 2232-XII 
Згідно з частинами другою, третьою статті 23 Закону № 2232-XII для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, встановлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів закладів фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти - час навчання у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти; для військовослужбовців, які закінчили заклади фахової передвищої військової освіти, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти та здобули рівень фахової передвищої військової освіти за програмою підготовки для проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського складу, - 5 років; для осіб офіцерського складу з числа: військовослужбовців, які закінчили вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти за програмою підготовки для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу та оволоділи: спеціальностями льотного складу авіації - 10 років; іншими спеціальностями - 5 років; громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; інших громадян - від 1 до 5 років.
Для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом в особливий період та призначаються на посади, крім осіб, зазначених в абзаці другому цієї частини, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті.
Під час дії воєнного стану для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом, та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період строк військової служби може встановлюватися на час до оголошення рішення про демобілізацію або на строки, визначені частиною другою цієї статті.
Так, пункт 2 частини дев`ятої статті 23 Закону № 2232-XII (в редакції чинній до 18.05.2024) передбачав, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Вказаним законодавчим положенням кореспондують нормативні приписи абзацу 5 підпункту 4 пункту 41 про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009), за яким під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період, визначений пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Водночас, відповідно до абз. 6 пункту 20 Положення № 1115/2009 під час дії особливого періоду для військовослужбовців за їх бажанням строк проходження військової служби за новим контрактом може бути продовжено на строк від 1 до 10 років, але не більше ніж до досягнення граничного віку перебування на військовій службі.
Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, звільняється з військової служби з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (пункт 26 Положення № 1115/2009).
За приписами пп. 1 пункту 34 Положення № 1115/2009 новий контракт про проходження військової служби повинен бути укладений уповноваженими на те посадовими особами з військовослужбовцями, в яких закінчується строк попереднього контракту, - не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку чинного контракту.
Відповідно до пункту 35 Положення № 1115/2009 для укладення нового контракту військовослужбовець, у якого закінчується строк попереднього контракту, не пізніше ніж за три місяці до закінчення зазначеного строку подає у порядку підпорядкування рапорт посадовій особі, зазначеній у пункті 29 цього Положення.
Начальник, уповноважений укласти новий контракт з військовослужбовцем, який виявив таке бажання, приймає рішення про укладення нового контракту або про відмову в його укладенні не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку чинного контракту.
Строки, зазначені в абзацах першому та другому цього пункту, можуть бути скорочені за згодою сторін, але не менше ніж до двох тижнів.
У справі, що розглядається, 04.07.2017 згідно наказу № 218-ОС ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом та зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 АДРЕСА_1 .
Згідно наказів ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.05.2020 № 168-ос, від 31.05.2022 № 280-ос, від 26.05.2023 № 343-ос проходження військової служби ОСОБА_1 неодноразово продовжувалось шляхом укладення нових контрактів, які містяться в матеріалах адміністративної справи.
Апеляційним судом встановлено, що за п. 3-4 контракту, укладеного на виконання наказу від 26.05.2023 № 343-ос, цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, встановлених законодавством, за погодженням сторін на 1 рік з 04.07.2023 до 03.07.2024.
Контракт може бути достроково припинено (розірвано) з ініціативи ДПС України або громадянина України в порядку та на підставах, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України.
Зміни та доповнення до Контракту вносяться тільки за згодою сторін у письмовій формі та не можуть суперечити законодавству.
24.04.2024 позивач звернувся до відповідача із рапортом про продовження військової служби за новим контрактом терміном на 1 рік.
Наказом від 17.05.2024 № 412-ос внесено зміни до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.05.2023 № 343-ОС, а саме пункт 2 щодо продовження військової служби за новим контрактом викладено в такій редакції "продовжити дію контракту понад встановлені строки 2.26 головному сержанту ОСОБА_1 техніку-начальнику групи зв`язку та автоматизованих систем управління відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " (тип Б) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_5 " (тип Б), з 04.07.2023 на період дії воєнного стану.
Надалі, у липні 2025 року, як стверджує позивач, ним подано рапорт про звільнення у зв`язку із закінченням дії означеного контракту на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII. Як вказує позивача такий рапорт спочатку повернуто на доопрацювання, а потім відхилено відповідачем.
В аспекті обставин, встановлених за наслідками перегляду в апеляційному провадженні рішення суду першої інстанції, колегія суддів зауважує про те, що на день видання відповідачем наказу № 412-ОС від 17.05.2024 зазначена вище норма статті 23 Закону № 2232-XII передбачала продовження дії контрактів військовослужбовців понад встановлені строки на період дії воєнного стану.
Водночас, першочергово надаючи оцінку оскаржуваному рішенню відповідача № 412-ОС від 17.05.2024, суд зауважує, що таке прийнято суб`єктом владних повноважень з порушенням принципу належного урядування, адже військова частина, приймаючи згаданий наказ, нівелюючи процедуру розгляду рапорту позивача від 24.04.2024 (про продовження строку дії контракту, укладеного на 1 рік з 04.07.2023 до 03.07.202), фактично внесла зміни до попередньо згаданого контракту в односторонньому порядку, що в свою чергу є порушенням його умов.
Слід наголосити, що відповідач, як орган публічної влади, підпорядкований конституційному спеціально-дозвільному принципу, закріпленому, зокрема, у частині другій статті 19 Основного Закону України, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У справі "Рисовський проти України", № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, пункти 70, 71, Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява N 36548/97, п. 58).
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74).
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).
Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави її втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні її як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади "правової процедури", яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.
Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Так, за наведеного вище регулювання спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку про протиправність та скасування пункту 54 наказу відповідача від 17.05.2024 № 412-ос, яким внесено зміни до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.05.2023 № 343-ОС "Про особовий склад" та продовжено дію контракту ОСОБА_1 понад встановлені строки.
Водночас колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо винесення наказу від 17.05.2025 № 412-ос, адже у розглядуваному випадку належним способом захисту прав позивача є саме скасування оскарженого рішення суб`єкта владних повноважень.
Надаючи оцінку вимогам сторони позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо не укладання (не оформлення) ОСОБА_1 контракту на проходження військової служби в Державній прикордонній службі України посадах сержантського та старшинського складу тривалістю 1 рік з 04.07.2024 по 03.07.2025 та визнання чинним контракту ОСОБА_1 на проходження військової служби в Державній прикордонній службі України у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посадах сержантського та старшинського складу тривалістю 1 рік з 04.07.2024 по 03.07.2025, суд не вбачає підстав для задоволення таких, адже за наслідками скасування у судовому порядку наказу від 17.05.2025 № 412-ос (як про те просив позивач), укладений контракт на проходження військової служби строково вичерпав свою дію. Водночас укладення нового контракту, внесення змін до існуючого, належить до виключних повноважень відповідача.
Продовжуючи апеляційний перегляд судового рішення колегія суддів вказує про наступне.
Однією ж позовних вимог, які заявлялись при зверненні до суду першої інстанції була вимога зобов`язати повторно розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII, як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом у зв`язку з закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у частині п`ятій якої наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-IX (далі - Закон № 3633-IX), який набув чинності 18.05.2024, пункт 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII доповнено, зокрема, підпунктом «ж», відповідно до якого під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Таким чином наведена норма з 18.05.2024 врегулювала питання припинення (розірвання) із військовослужбовцем контракту, строк дії якого закінчився, у період дії воєнного стану. Водночас для розірвання відповідного контракту необхідна сукупність певних умов, як то: 1) контракт має бути укладений під час дії воєнного стану; 2) закінчення строку контракту; 3) військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу.
Варто вказати, що вищенаведене положення стосується лише тих осіб, які уклали контракт під час воєнного стану. Якщо контракт було підписано до 24.02.2022 зазначена підстава не застосовується. Контракт автоматично продовжується до завершення воєнного стану.
Позивач обґрунтовує свої вимоги саме цією нормою, вважаючи, що його контракт, укладений 04.07.2023 (тобто під час дії воєнного стану), є контрактом, укладеним під час дії воєнного стану, у розумінні підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII.
За встановлених обставин під час апеляційного перегляду, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо того, що умову підпункту "ж" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232 щодо наявності контракту, укладеного під час дії воєнного стану слід розуміти, як таку, що новий контракт має бути укладений під час дії воєнного стану після набрання чинності вказаної норми, тобто після 18.05.2024, адже такий підхід ставитиме у нерівне становище військовослужбовців, які уклали контракт на проходження військової служби до набрання чинності Законом № 3633-IX, у порівнянні з військовослужбовцями, які уклали контракт про проходження військової служби після 18.05.2024. Більше того, згадана норма для розірвання відповідного контракту передбачає лише сукупність таких умов як 1) контракт має бути укладений під час дії воєнного стану; 2) закінчення строку контракту; 3) військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу.
Як встановлено апеляційним судом, позивач у позовній заяві (том 1 а.с. 1-8) та додаткових поясненнях (том 1 а.с. 74-75) стверджував, що у липні 2025 року через систему електронного документообігу ним подано рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням дії означеного контракту на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII, водночас рапорт спочатку (14.07.2025) повернуто на доопрацювання, а потім (16.07.2025) відхилено відповідачем. Також позивач у додаткових поясненнях (том 1 а.с. 74-75) вказує, що опісля зазначених подій ним, 25.07.2025 у паперовому форматі сформовано рапорт на звільнення з військової служби, який був підписаний ним та та начальником віпс " ІНФОРМАЦІЯ_3 " (тип Б) впс " ІНФОРМАЦІЯ_5 " (тип Б) капітаном ОСОБА_2 , водночас в.о. начальника ОСОБА_3 усно відмовився підписувати такий рапорт без керівника підрозділу та сказав залишити рапорт в кабінеті діловодства.
В свою чергу матеріали справи містять довідку відповідача від 13.02.2026 № 04.4/4713/26-Вн, надану на вимогу суду, за відомостями якої у період з 25.07.2025 по 13.02.2026 рапорт ОСОБА_4 про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням дії контракту не був зареєстрований.
В аспекті доводів позову та враховуючи докази, що містяться у матеріалах справи, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо врахування довідки відповідача від 13.02.2026 та підтвердження таким документом ненадходження відповідного рапорту позивача до Військової частини НОМЕР_1 , адже згадана довідка підтверджує відсутність реєстрації рапорту у системі документообігу військової частини у період з 25.07.2025 по 13.02.2026. Натомість матеріали адміністративної справи підтверджують подання позивачем відповідного рапорту 14.07.2025. Більше того, заявлені вимоги позивач обґрунтовував саме поданням такого рапорту 14.07.2025.
Разом з тим, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано, доказів розгляду та прийняття відповідного управління рішення з приводу питання, порушеного ОСОБА_1 у рапорті про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням дії контракту на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII.
З урахуванням наведеного, суд доходить до висновку, що у спірному випадку відповідачем допущено бездіяльність щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням дії контракту на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII, яку з урахуванням права суду на вихід за межі позовних вимог, передбаченого статтею 9 КАС України, належить визнати протиправною. Відповідно з метою належного захисту прав позивача відповідача належить зобов`язати розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, з урахуванням правових висновків, висловлених у рішенні суду. 
З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги позивача.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п.29).
У відповідності з статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, при розгляді справи судом першої інстанції не надано оцінку усім обставинам у справі, що мають значення для її вирішення, а тому рішення суду першої інстанції є необґрунтованим в оскаржуваній частині, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції належить скасувати та прийняти в нове рішення про задоволення адміністративного позову.
У силу пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, з підстав порушення норм матеріального права та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 54 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.05.2024 № 412-ос, яким внесено зміни до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.05.2023 № 343-ОС "Про особовий склад" та продовжено дію контракту ОСОБА_1 понад встановлені строки.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням дії контракту на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, з урахуванням правових висновків, висловлених у рішенні суду за наслідками розгляду цієї справи. 
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.   

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.