Справа № 287/2779/25
провадження 2/287/399/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2026 року      м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді Нижника Г.П.,
з участю секретаря судового засідання Корнєйчук О.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», представник позивача Кудіна Анастасія Вячеславівна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 828737651 від 25.04.2019 у розмірі 14335,00 грн та судових витрат у розмірі 3028,00 грн. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова компанія» (надалі також первісний кредитор, ТОВ «Манівео швидка фінансова компанія») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 828737651.
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» (надалі також ТОВ «Таліон плюс») укладено договір факторингу № 28/1118-01, (надалі також договір факторингу-1), відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором.
03.01.2019 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20190103 (надалі також договір факторингу-2), відповідно до умов якого, а також на підставі реєстру прав вимоги №7 від 26.12.2019 до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 828737651 від 25.04.2019 на суму 14335,00 грн, з яких: 5000,00 грн – сума заборгованості по основному боргу (тіло кредиту), 9335,00 грн – заборгованість по відсоткам.
З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснено нарахування жодний штрафних санкцій. У зв`язку з чим позивач просить стягнути непогашену заборгованість.
Також позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Нижнику Г.П.
На запит Олевського районного суду Житомирської області надійшла інформація із Білокоровицької сільської ради Коростенського району Житомирської області стосовно зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 23.12.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Викликано в судове засідання сторони по справі.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить розглянути цивільну справу за відсутності представника позивача. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання яке призначене на 02.06.2026 не з`явився, проте на адресу суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність та просить винести рішення на розсуд суду.
Заперечення стосовно розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відзив на позов від відповідача до суду не надійшов.
Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив таке.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до норм статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормами параграфу 1 Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності, достатності.
Пунктом 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та, враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
До матеріалів справи позивачем додана копія кредитного договору № 828737651 від 25.04.2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова компанія» та ОСОБА_1 (а.с. 5-6 на лицьовій та зворотній стороні).
Кредитний договір не підписаний ні особистим підписом відповідача, ні електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора, який був би направлений відповідачу на його електронну пошту, відповідні відомості відсутні у розділі 5 «Реквізити сторін» кредитного договору (а.с. 6).
На підтвердження укладення та підписання відповідачем кредитного договору позивачем не надано жодних доказів. Відсутні відповідні аргументи/твердження і в позовній заяві.
Згідно із п. 1.1 кредитного договору товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 5000,00 грн (пять тисяч гривень 00 копійок) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.4 цього договору.
Пунктом 1.3 кредитного договору передбачені умови надання кредиту, а саме: кредит надається строком на 18 днів. Нарахування процентів здійснюється у розмірі 0,01 процентів від суми кредитом за кожний день користування кредитом (процентна ставка) (п. 1.4 кредитного договору).
Як передбачено в п. 1.6 кредитного договору, розрахунок сукупної вартості кредиту та термін платежу зазначені в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору.
Такий графік розрахунків, наявний у матеріалах справи (а.с. 6 (зворот), не підписаний ні особистим підписом відповідача, ні електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора.
Суд зауважує, що договір № 828737651 від 25.04.2019 не містить умов, яким чином кредитні кошти надаються позичальнику, - зокрема, чи безготівково, на рахунок відповідача із використанням відповідної банківської картки.
На підтвердження надання ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» кредиту та, відповідно, отримання кредитних коштів відповідачем позивачем не надано жодних доказів.
13.05.2019 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору № 828737651 від 25.04.2019 щодо продовження строку кредитування на 30 днів у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов договору.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова компанія» (клієнт) та ТОВ «Таліон плюс» (фактор) укладено договір факторингу № 28/1118-01 (а.с. 8 лицьовій та зворотній стороні), відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (п. 2.1 означеного договору факторингу).
Позивачем наданий лише витяг із договору факторингу-1, який містить першу та останню сторінки договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018.
Суд констатує, що тексту з умовами договору факторингу-1 щодо моменту виникнення у ТОВ «Таліон плюс» прав вимоги та порядку їх відступлення матеріали справи не містять.
Реєстру прав вимоги, який би підтверджував відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «Таліон плюс», матеріали справи не містять.
Також у матеріалах справи відсутні докази здійснення оплати новим кредитором ціни договору на користь первісного кредитора за відступлення прав вимоги за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте, це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що «відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається».
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третястатті 656 ЦК України); (б) дарування (частина другастатті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц).
При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними.
Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20).
Верховний Суд у постанові від 2 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Доказами, які засвідчують факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Крім того, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Наведене відповідає позиції Верховного Суду України, сформованій у справі №752/8842/14-ц від 05 липня 2017 року.
Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.
Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі №910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17. 
На підтвердження права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 828737651 від 25.04.2019 позивачем надано копію договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон плюс», копію договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019, укладеного між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», а також витяг з реєстру прав вимоги № 7 від 26.12.2019, відповідно до якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 828737651 від 25.04.2019.
Водночас суд звертає увагу, що договір факторингу № 28/1118-01 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон плюс» був укладений 28.11.2018, тоді як кредитний договір № 828737651 між первісним кредитором та ОСОБА_1 укладено лише 25.04.2019. Отже, на момент укладення договору факторингу спірне право вимоги ще не існувало, оскільки саме кредитне зобов`язання між кредитором та боржником на той час не виникло.
З огляду на наведене, право вимоги за договором № 828737651 від 25.04.2019 не могло перейти від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон плюс» на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, оскільки відступлення може стосуватися лише дійсної та існуючої вимоги.
Крім того, договір факторингу № 20190103 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» був укладений 03.01.2019, тобто також до виникнення кредитного зобов`язання за договором № 828737651 від 25.04.2019. Таким чином, на момент укладення зазначеного договору факторингу право вимоги до ОСОБА_1 також не існувало.
Отже, оскільки ТОВ «Таліон плюс» не набуло права вимоги до ОСОБА_1 за договором № 828737651 від 25.04.2019, таке право не могло бути в подальшому передане ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач не довів факту належного переходу права вимоги за договором № 828737651 від 25.04.2019, а відтак у ТОВ «ФК «ЄАПБ» відсутнє право вимоги до ОСОБА_1 за спірним зобов`язанням.
Крім того, у матеріалах справи відсутні докази здійснення оплати позивачем ціни договору на користь ТОВ «Таліон плюс» за відступлення прав вимоги за договором факторингу №20190103 від 03.01.2019.
За даними витягу з реєстру прав вимоги № 7 від 26.12.2019, що скріплений підписом представника позивача ОСОБА_2 та печаткою позивача (а.с. 11), на користь фактора передано право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 14335,00 грн, з яких: 5000,00 грн – сума заборгованості по основному боргу (тіло кредиту), 9335,00 грн – заборгованість по відсоткам.
Суд зауважує, що означений документ не оформлений як витяг із документу в установленому порядку.
Поряд із недоведеністю факту переходу до позивача права вимоги за кредитним договором, суд також дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів фактичного надання відповідачу кредитних коштів та виникнення у нього грошового зобов`язання перед первісним кредитором.
Так, відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із статтею 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Пунктами 5 та 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Положеннями ст. 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що закріплено вимогами ст. 611 ЦК України.
За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що визначено положеннями ст. 599 ЦК України.
Як слідує із статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
За п. 2.2 – 2.12 Положення про порядок здійснення безготівкових розрахунків у грошовій одиниці України в особливий період, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 23.12.2003 № 577 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), у разі розрахунків платіжними дорученнями платник виписує платіжне доручення не менше ніж у трьох примірниках з використанням технічних засобів або заповнює власноручно кульковою ручкою. Перший примірник платіжного доручення засвідчується підписами відповідальних осіб і відбитком печатки клієнта (крім фізичних осіб, які її не мають). Не дозволяється використовувати факсиміле замість підписів, а також робити на документах будь-які виправлення.
Уповноважений банк приймає від платника платіжне доручення на паперовому носії, яке має містити обов`язкові реквізити.
Відповідальний виконавець уповноваженого банку платника, зокрема, списує кошти з поточного рахунку платника, надсилає до уповноваженого банку, що обслуговує отримувача, сформовані пачки платіжних доручень і примірники реєстру платіжних доручень.
Відповідальний виконавець уповноваженого банку отримувача перевіряє правильність заповнення в платіжних дорученнях реквізитів отримувачів: «Отримувач», «Код отримувача», «Рахунок отримувача», «Банк отримувача», списує кошти з кореспондентського рахунку та зараховує на відповідний балансовий рахунок кошти, одержані від уповноваженого банку платника; у разі відповідності реквізитів у платіжних дорученнях перераховує кошти з відповідного балансового рахунку на рахунки отримувачів, повертає банку платника реєстр виконаних платіжних доручень.
Детальний порядок здійснення безготівкових розрахунків регламентовано Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), главами 2 та 3 якої врегульовані питання розрахунків із застосуванням платіжних доручень, що передбачають дії працівників банку щодо заповнення реквізитів «дата надходження» і «дата виконання» та засвідчення їх власноручним підписом відповідального працівника (виконавця) банку.
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.01.2018 у справі №161/16891-15, банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
За висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 16.09.2020 у справі №200/5647/18, від 28.08.2023 у справі № 206/3009/15, банківські виписки рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Судом встановлено, що кредитний договір № 828737651 від 25.04.2019 не містить особистого підпису відповідача, а також відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Зокрема, у договорі відсутні дані щодо такого ідентифікатора та його зазначення у реквізитах сторін.
У разі укладення договору в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» позивач повинен був надати докази використання відповідачем одноразового ідентифікатора під час укладення правочину, а також докази його направлення на номер телефону або адресу електронної пошти, які належать відповідачу. Проте таких доказів матеріали справи не містять.
За наведених обставин суд позбавлений можливості дійти висновку про належне укладення відповідачем кредитного договору № 828737651 від 25.04.2019.
Крім того, позивачем не надано жодних доказів видачі відповідачу банківської картки чи відкриття рахунку, на який були зараховані кредитні кошти, а також документів, що підтверджують фактичне перерахування та отримання відповідачем кредиту.
Суд враховує, що належними доказами отримання кредитних коштів та наявності заборгованості можуть бути, зокрема, банківські виписки за рахунком позичальника, які підтверджують рух коштів та здійснені операції. Водночас матеріали справи не містять виписки за рахунком відповідача за період з дати укладення кредитного договору до моменту звернення до суду, яка б підтверджувала перерахування кредитних коштів та їх отримання відповідачем.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом та сам по собі не підтверджує факту укладення кредитного договору, надання кредитних коштів чи виникнення заборгованості. За відсутності первинних документів, на підставі яких складено такий розрахунок, наведені у ньому відомості не можуть вважатися належним доказом заявлених вимог.
Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів переходу до нього права вимоги за кредитним договором № 828737651 від 25.04.2019, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , а також не доведено факту укладення відповідачем зазначеного кредитного договору, перерахування відповідачу кредитних коштів та їх фактичного отримання, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами.
На підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши та оцінивши надані докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до статті 141 ЦПК України, понесені сторонами судові витрати покладаються на позивача.
На підставі статей 1, 3, 12, 15, 16, 204, 207, 509, 510, 512-514, 525, 526, 527, 530, 549, 551, 610-612, 625, 629, 634, 638, 639, 641, 642, 1054, 1055, 1077, 1078 ЦК України, керуючись статтями 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

В задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», представник позивача Кудіна Анастасія В`ячеславівна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Житомирського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, код ЄДРПОУ 35625014.
Представник позивача: Кудіна Анастасія Вячеславівна, адреса: 07400, м. Бровари, вул. Лісова, буд. 2, поверх 4, Київської області.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 09.10.2008 Олевським РВ УМВС України в Житомирській області, РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя:	  	Г.  П.  Нижник