КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 травня 2026 року Київ справа №320/38929/24
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Скрипки І.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Офісу Генерального прокурора.
Просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у розмірі 214627,48 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у день виключення зі списків особового складу Офісу Генерального прокурора відповідач не провів із ним повного розрахунку, фактично повний розрахунок із позивачем здійснено 19.07.2024, у зв`язку із чим позивач має право на середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ухвалою суду від 27.08.2024 провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Відповідач надіслав відзив на позовну заяву, в якому вказав на безпідставність і необґрунтованість позовних вимог; просив відмовити у задоволенні позову. Зауважили, що у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений статтею 116 Кодексу законів про працю України виплатити не оспорювану суму. Звертали увагу, що різниця між розміром отриманого ОСОБА_1 грошовим забезпеченням за період перебування у розпорядженні Генерального прокурора з 28.12.2019 по 21.02.2020 та розміром грошового забезпечення, яке він отримував, перебуваючи на посаді прокурора Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, полягає у тому, що у січні-лютому 2020 року ОСОБА_1 не виплачувалася лише щомісячна премія та надбавка за роботу в умовах режимних обмежень, оскільки вони нараховуються виключно на підставі наказів керівника органу прокуратури про що зазначалося під час розгляду справи №320/15192/21; протягом січня-лютого 2020 року ОСОБА_1 , перебуваючи у розпорядженні не здійснював повноваження прокурора у розумінні функцій прокуратури, що передбачає доступ до державної таємниці, у зв`язку з чим не видавалися накази про його преміювання та виплати надбавок до посадового окладу у зв`язку з роботою в умовах режимних обмежень, тому виплачувати премію та надбавку не було підстав. Вказали, що нарахування та виплата ОСОБА_1 на підставі судових рішень у справі №320/15192/21 різниці не є сумою, яка підлягала виплаті працівнику при звільненні
відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, оскільки щодо такої різниці існував спір, який був вирішений в судовому порядку лише 23.04.2024. Наголосили, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Зазначили, що якби ОСОБА_1 мав право на стягнення на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то середній заробіток розраховувався б, виходячи з того, що строк затримки розрахунку при звільненні необхідно було б обчислювати не більше, ніж за шість місяців.
У відповіді на відзив позивач вказав, що застосування принципу співмірності із одночасним зменшенням періоду виплати до шести місяців при визначенні розміру середнього заробітку є помилковим.
Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 наказом Генерального прокурора України №452-вк від 21.06.2019 призначений з 24.06.2019 на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, з увільненням з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримки державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
Наказом Генерального прокурора від 28.12.2019 №1263-вк ОСОБА_1 увільнено від виконання службових обов`язків за посадою у Головній військовій прокуратурі Генеральної прокури України із зарахуванням у розпорядження Генерального прокурора до вирішення питання про звільнення з військової служби.
21.02.2020 позивача, наказом Генерального прокурора №515ц, направлено у розпорядження Міністерства оборони України для вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби із виключенням із списків особового складу.
У день звільнення відповідачем не проведено із позивачем повного розрахунку.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду у справі № 320/15192/21 від 21.06.2023, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 .04.2024 , суд вирішив: 
«Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час перебування у розпорядженні Генерального прокурора з 28.12.2019 по 21.02.2020 в розмірі грошового забезпечення, яке позивач отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження відповідно до вимог пункту 1 розділу 28 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», який затверджено наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.
Зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між отриманим грошовим забезпеченням за час перебування у розпорядженні Генерального прокурора з 28.12.2019 по 21.02.2020 та належним грошовим забезпеченням в розмірі грошового забезпечення, яке позивач отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження відповідно до вимог пункту 1 розділу 28 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», який затверджено наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260».
19.07.2024 на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2024 у справі №320/15192/21 відповідач виплатив позивачу різницю між отриманим грошовим забезпеченням за час перебування у розпорядженні Генерального прокурора з 28.12.2019 по 21.02.2020 та належним грошовим забезпеченням в розмірі грошового забезпечення, яке позивач отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження. у розмірі 23732,66 грн.
Позивач вважає, що він має право на середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у розмірі 214627,48 грн.
Відповідно до наведеного у позові розрахунку середнього заробітку у розмірі 214627,48 грн (23688,84 грн + 190938,64):
період затримки з 21.02.2020 до 18.07.2022 - 878 днів;
середній заробіток за один день – 1037,71 грн;
середній заробіток за час затримки – 911109,38 грн (878 х 1037,71);
з урахуванням співмірності - 23688,84 грн ( 2,6% (частка невиплаченої суми із розрахунку 23732,66 / 911109,38 х 100) х 911109,38 / 100%;
період затримки з 19.07.2022 до 19.07.2024 - за шість місяців 184 календарні дні – 190938,64 грн (1037,71 х 184).
Відповідач у відзиві також зазначив розрахунок середнього заробітку:
189900,93 грн х 12,5% /100% = 23737,62 грн.
Як вбачається із довідки Офісу Генерального прокурора від 30.07.2024 №21-531зп про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два календарні місяці, що передували направленню у розпорядження Міністра оборони України, його середньомісячне грошове забезпечення становило 32169, 01 грн; середньоденне – 1037,71 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить із такого.
За нормами статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
За положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
За положеннями частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Водночас частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування.
Тобто, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Наведене спростовує доводи відповідача у цій частині.
Враховуючи, що позивачу при звільненні не виплачено належні суми грошового забезпечення, а також те, що відповідні суми і на виконання рішення суду виплачені несвоєчасно, позовні вимоги про протиправність такої бездіяльності відповідача та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за період затримки розрахунку у шість місяців є обґрунтованими.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просив відступити від висновку, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, відповідно до якого середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягується без обмеження строку, якщо період затримки розрахунку регулюється приписами статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а після 19 липня 2022 року цей строк повинен обмежуватися шестимісячним строком, якщо невиплата належних працівникові сум при звільненні триває.
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України.
Пунктами 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Як встановлено судом із довідки Офісу Генерального прокурора від 30.07.2024 № 21-531зп середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 1037,71 грн.
Остаточний розрахунок із позивачем у цьому спорі здійснений 19.07.2024, тому період затримки з 22.02.2020 до 18.07.2022 становить 878 днів, а з 19.07.2022 до 19.01.2023 (6 місяців) – 185 днів. Загальний період затримки складає 1063 дні. 
Отже сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, становить: 1037,71 грн х 1063 днів = 1 103 085,73 грн.
Водночас за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Пізніше Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 розвинув вказані висновки з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно ураховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Спираючись на вказані критерії, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Лінгвістичне тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Верховний Суд у Постанові від 18.08.2025 у справі № 380/20130/23, спираючись на позицію Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у Постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 зробив такий правовий висновок:
«середній заробіток за час затримки розрахунку за період до 19.07.2022 виплачується в розмірі прямо пропорційному розміру невиплачених звільненому працівникові сум.
Таким чином, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29.04.2021 (наступний після звільнення день) по 18.07.2022 (до внесення змін у статтю 117 КЗпП України) суди мали застосувати норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, та встановити: (1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100; (2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; (3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.
Установивши вказані обставини, суди попередніх інстанцій мали присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні».
Керуючись критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, а також із урахуванням встановлених обставин цього спору, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування.
Так, на час звільнення позивач мав право на отримання виплат у загальному розмірі 41957,07 грн (18224,41 грн – грошове забезпечення за лютий 2020 + 23732,66 – виплачені кошти після звільнення на виконання судового рішення).
Таким чином, частка невиплачених сум грошового забезпечення від загальної суми виплат, які підлягали виплаті позивачу при звільненні складає 56,56% (23732,66/41957,07 х 100).
Беручи до уваги частку своєчасно невиплачених позивачеві коштів, пропорційною сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі є 623905,29 грн (56,56% від 1 103 085,73 грн – сума відшкодування до застосування пропорційності).
Водночас сума середнього заробітку за час затримки у розмірі 623905,29 грн, яка розрахована судом із урахуванням співмірності відсотка несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала позивачу при звільненні, не відповідає розміру простроченої заборгованості 23732,66 грн та є більшою у понад 26 разів, що є несправедливим і неспівмірним. 
Із урахуванням наведеного, на переконання суду, справедливою і достатньою сумою середнього заробітку у цьому спорі буде десятикратний розмір простроченої заборгованості, а саме, 237326,60 грн (23732,66 грн х 10). Така сума є також наближеною до тієї, яка заявлена позивачем та яку він вважає справедливою.
Варто зауважити, що наведені судом розрахунки суми відшкодування відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у Постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. 
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
« 105. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
106. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців». 
Варто зауважити, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Подібна правова позиція зазначена у Постанові Верховного Суду 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.
З огляду на те, що розрахунки середнього заробітку, які запропоновані сторонами, не відповідають тим, які зроблені судом, а сума середнього заробітку є більшою від тієї, яка заявлена позивачем, задовольняючи позов, суд виходить за межі вимог на підставі частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства.
Сплачена сума судового збору у розмірі 2146,27 грн підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 237326,60 грн (двісті тридцять сім тисяч триста двадцять шість гривень шістдесят копійок).
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (код ЄДРПОУ 00034051, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2146,27 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Суддя Скрипка І.М.