ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №285/6245/25 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 70 Доповідач Панкеєва В. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Панкеєвої В.А.,
суддів Григорусь Н.Й.,
Галацевич О.М.,
розглянув у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи у м.Житомирі цивільну справу № 285/6245/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 14 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Літвин О. О. у м. Звягелі,

встановив:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з позовом про стягнення аліментів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_3 , 2015 року народження. Шлюб між сторонами не розірвано, але сімейне життя не склалось, відповідач часто вчиняв домашнє насильство в сім`ї та створив умови, за яких вона із дитиною винаймає житло та проживає окремо від нього.
Відповідач не виконує свої зобов`язання по утриманню доньки, не надає кошти на її потреби, зокрема на харчування, придбання одягу і взуття, оплату музичної школи, проїзд у транспорті, плату за орендоване житло, тощо. Донька проживає разом із нею та перебуває на її повному утриманні.
З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі - 5000,00 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду до досягнення нею повноліття.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 14 січня 2026 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та формально підійшов до встановлення фактичного місця проживання дитини, обмежившись лише даними про її зареєстроване місце проживання у помешканні відповідача. При цьому суд не врахував, що задеклароване місце проживання саме по собі не є безумовним підтвердженням фактичного проживання дитини з одним із батьків.
Також суд безпідставно відмовив у заслуховуванні думки дитини, яка досягла десятирічного віку, чим не врахував вимоги статті 171 Сімейного кодексу України та положення Конвенції про права дитини щодо права дитини бути вислуханою при вирішенні питань, що стосуються її інтересів.
Поза увагою суду залишився і майновий стан відповідача, зокрема наявність у його власності комерційної нерухомості, що має значення для правильного вирішення спору про стягнення аліментів та оцінки доводів відповідача щодо неможливості надання належного матеріального утримання дитині.
Крім того, судом не було витребувано висновок органу опіки та піклування та акт обстеження умов проживання дитини, які є належними та важливими доказами при вирішенні спорів щодо утримання та фактичного місця проживання малолітньої дитини.
Суд першої інстанції також безпідставно поклав негативні наслідки невирішення питання про місце проживання дитини під час розірвання шлюбу на позивачку, хоча сам по собі факт відсутності відповідного судового рішення не спростовує доводів про фактичне проживання дитини разом із матір`ю.
За таких обставин висновок суду про відсутність підстав для стягнення аліментів є передчасним та таким, що зроблений без повного і всебічного дослідження обставин справи, а також без належного врахування пріоритету найкращих інтересів дитини.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 19 березня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України (частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав учасникам строк для подання відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін. 
Згідно з частиною п`ятою статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
17 квітня 2026 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що доводи апеляційної скарги фактично спрямовані на усунення позивачкою власних процесуальних недоліків та переоцінку доказів, належним чином досліджених судом першої інстанції.
Вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивачці неодноразово роз`яснювалась необхідність подання належних доказів фактичного проживання дитини разом із нею, однак таких доказів подано не було. Суд першої інстанції забезпечив сторонам можливість надати пояснення, заяви та докази, а справу розглянуто з викликом сторін.
Зазначає, що позивачка підтвердила проходження військової служби та перебування на тривалих навчаннях в інших областях України, при цьому не змогла чітко повідомити фактичне місце проживання дитини та власне місце проживання.
Натомість дитина зареєстрована та фактично проживає разом із ним, а він належним чином виконує обов`язок щодо її утримання відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, незважаючи на складний матеріальний стан та отримання пенсії за віком.
Посилаючись на положення статей 12, 76, 77, 81 ЦПК України, зазначає, що саме на позивачку покладається обов`язок доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, однак належних та допустимих доказів фактичного проживання дитини разом із нею до суду подано не було.
Крім того, зазначає, що подані позивачкою в апеляційній інстанції нові докази не існували на момент розгляду справи судом першої інстанції, а тому відповідно до правових висновків Верховного Суду не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції. З огляду на викладене вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
01 травня 2026 року позивачкою подано до суду відповідь на відзив, у якій зазначено, що доводи відповідача та його представника фактично спрямовані на перекладення обов`язку доказування на позивачку, тоді як сам відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження фактичного проживання дитини разом із ним та її перебування на його утриманні.
Позивачка вказує, що сам по собі факт реєстрації місця проживання дитини не є безумовним підтвердженням її фактичного проживання разом із батьком, а суд першої інстанції формально ототожнив зареєстроване місце проживання з фактичним місцем проживання дитини без належного дослідження інших доказів у справі. Відповідач, незважаючи на розгляд справи з викликом сторін, у судове засідання не з`явився та особистих пояснень щодо обставин проживання та утримання дитини суду не надав.
Посилання відповідача на проходження позивачкою військової служби та перебування у відрядженнях вважає безпідставними та маніпулятивними, оскільки саме по собі проходження військової служби або короткострокове відрядження не свідчать про неналежне виконання матір`ю батьківських обов`язків та не можуть бути підставою для звільнення батька від обов`язку утримувати дитину.
Крім того, позивачка не погоджується з доводами відповідача щодо його скрутного матеріального становища та відсутності доходів, зазначаючи, що відповідач фактично здійснює діяльність, пов`язану зі стоматологічним кабінетом, а обов`язок батьків утримувати дитину відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України існує незалежно від офіційного працевлаштування, розміру пенсії чи інших джерел доходу. Позивачка також вказує, що надані нею докази підтверджують як обставини її перебування у відрядженні, так і фактичне проживання дитини разом із нею, тоді як відповідач не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень.
У зв`язку з викладеним позивачка вважає відзив необґрунтованим та таким, що фактично спрямований на уникнення відповідачем виконання батьківського обов`язку щодо утримання дитини.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що сторони є батьками ОСОБА_4 и, яка народилась  ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).
04.08.2021 сторони зареєстрували шлюб (а.с.7).
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України "Про доступ до судових рішень" суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Звягельського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив розірвати шлюб, укладений між ними 04.08.2021.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2025 року, яке набрало законної сили 09 січня 2026 року, розірвано шлюб між громадянами України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 04.08.2021 Новоград-Волинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоград-Волинському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), актовий запис №209.
Питання щодо місця проживання спільної дитини у позовній заяві ОСОБА_2 не ставилось, а тому її місце проживання судом не визначалось з кимось із батьків.
Інформації про джерела та суми доходів відповідача у справі ОСОБА_2 державний реєстр фізичних осіб-платників податків не містить. Разом з тим, з доданої ним до відзиву довідки Пенсійного фонду від 01.04.2025 слідує, що він отримує пенсію розміром 3323,00 грн з березня 2025 року (а.с.28).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що обов`язок батьків утримувати дитину є безумовним, проте аліменти за рішенням суду можуть бути присуджені лише тому з батьків, з ким дитина фактично проживає та на чиєму утриманні перебуває. У ході судового розгляду було встановлено, що неповнолітня донька сторін з 2016 року зареєстрована разом із батьком за адресою його приватного будинку, тоді як позивачка зареєстрована за іншою адресою. Попри твердження позивачки про те, що дитина проживає з нею в орендованому житлі, вона не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини, таких як акти обстеження житлових умов, довідки з місця навчання чи медичних закладів, або фінансові документи, що засвідчують фактичні витрати на потреби дитини. Суд наголосив, що за наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини, самі лише пояснення позивачки не можуть бути достатньою підставою для стягнення аліментів. Крім того, суд відхилив посилання позивачки на її юридичну некомпетентність як причину неподання доказів, зазначивши, що принцип змагальності цивільного процесу покладає тягар доказування виключно на сторони, а суд не має права перебирати на себе роль адвоката чи збирати докази з власної ініціативи. Оскільки факт проживання доньки з матір`ю не був підтверджений, а відповідач надав докази реєстрації та проживання дитини разом із ним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.2, 3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III (далі - Закон № 2402-III)).
Відповідно до ст.8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дані положення національного законодавства повністю кореспондуються з нормами міжнародного права, зокрема, ст.27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція 1989 року), якою визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст.3 Конвенції 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України практика ЄСПЛ застосовується апеляційним судом як джерело права.
У національному праві передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).
Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.7, 8, 9 ст.7 СК України).
У ч.2 ст.51 Конституції України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. ст.150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини та безпечні умови життя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У ч.1-3 ст.181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Приписами ч.1, 2 статті 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. За загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Колегія суддів враховує, що за своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 672/186/24.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Також, Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2022 року у справі №188/1029/19 зазначив, що обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти.
У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття. Як на підставу своїх вимог, позивач посилалась на те, що спільна дитина сторін проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, а відповідач не виконує свої зобов`язання по утриманню своєї доньки, не надає кошти на її потреби, зокрема на харчування, придбання одягу і взуття, оплату музичної школи, проїзд у транспорті, плату за орендоване житло, тощо. Донька проживає із нею та перебуває на її повному утриманні.
Відповідач заперечував проти позовних вимог, стверджуючи, що позивач не довела спільне проживання матері разом з донькою, оскільки дитина зареєстрована за адресою місця проживання відповідача.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження тої обставини, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з нею. Водночас неповнолітня донька сторін з 2016 року зареєстрована разом із батьком за адресою його приватного будинку.
Апеляційний суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
При цьому, фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.6 ст.29 ЦК України), але одночасно фізична особа може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування) в Україні, про що визначено у ч.1 ст.4 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" від 05 листопада 2021 року № 1871-IX.
Сам по собі факт реєстрації доньки за місцем проживання батька ОСОБА_2 не свідчить про фактичне місце проживання доньки за його адресою, а отже не спростовує спільне проживання матері та дитини.
У справі, яка переглядається, місцевим судом належним чином не з`ясовано місце проживання дочки сторін.
При цьому суд першої інстанції фактично ототожнив зареєстроване місце проживання дитини із її фактичним місцем проживання, не надавши належної оцінки доводам сторін та характеру спірних правовідносин.
Формальний підхід до оцінки виключно даних про зареєстроване місце проживання дитини без встановлення її фактичного місця проживання та участі кожного з батьків у її вихованні й утриманні не відповідає принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Колегія суддів враховує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України (згідно із частинами першою та другою статті 13 ЦПК України).
Згідно із частиною другою статті 43 ЦПК України учасники справи, зокрема зобов`язані: 1) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи (пункт 2); 2) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4).
За введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом (частина четверта статті 43 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими і електронними доказами (частина перша та пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини друга та третя статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (частини перша та друга статті 229 ЦПК України).
Стаття 263 ЦПК України вимагає законності і обґрунтованості судового рішення. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша та друга статті 367 ЦПК України).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
Так, ОСОБА_1 приєднано до апеляційної скарги докази у справі, які підтверджують що донька проживає із нею та перебуває на її утриманні.
Згідно акту обстеження умов проживання, складеного комісією Служби у справах дітей Звягельської міської ради, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 02.11.2025 проживає разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.99).
Вказана інформація підтверджується також заявами сусідів - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.100-101) та актом обстеження, здійсненим депутатом Звягельської міської ради Овдіюком В.І. 15.01.2026 (а.с.102).
Згідно з довідкою директора Гімназії №7 Звягельської міської ради від 19.01.2026 №01-06/9 ОСОБА_1 дійсно виховує свою доньку ОСОБА_4 , ученицю 4-Б класу Гімназії №7 Звягельської міської ради, яка знаходиться на повному утриманні матері. Батько ОСОБА_2 навчанням доньки не цікавиться, навчальний заклад не відвідує, на батьківські збори не приходить, участі у заходах не бере (а.с.103).
У характеристиці учениці 4-Б класу Гімназії №7 Звягельської міської ради ОСОБА_4 зазначено: " ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний момент навчається у 4-Б класі Гімназії № 7 Звягельської міської ради. Софія дисциплінована, добре вихована учениця. На уроках працює старанно, відповідально ставиться до виконання усіх завдань на уроках. Має високий рівень навчальних досягнень, всебічно ерудована. Систематично виконує усі домашні завдання. Завжди має охайний вигляд, повністю забезпечена усім шкільним приладдям.
Дівчинка позитивна, адекватно поводиться у колективі, дружньо ставиться до однокласників, проявляє лідерство під час виконання колективних справ. Активно долучається до загальношкільних та позаурочних заходів.
Мати дівчинки, ОСОБА_1 , бере активну участь у шкільному житті доньки. Постійно цікавиться успіхами дитини у навчанні, адекватно реагує на поради і рекомендації вчителів. Систематично відвідує батьківські збори, надає допомогу під час організації позаурочних заходів. ОСОБА_8 завжди долучається фінансово до батьківських ініціатив як то засоби особистої гігієни чи подарунки дітям на свята.
Батько, ОСОБА_2 , ніколи не відвідував батьківські збори, не долучався до позашкільних заходів чи батьківських ініціатив." (а.с.104).
Згідно довідки директора Звягельської школи мистецтв від 05.02.2026 №14, виданої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про те, що її дочка ОСОБА_4 дійсно навчається в Звягельській школі мистецтв на музичному відділенні в 3 класі (навчальна дисципліна фортепіано). Мама учениці спілкується з викладачем регулярно, цікавиться навчанням дитини. Плату за навчання вносить вчасно. Батько учениці за час навчання Звягельську школу мистецтв не відвідував, результатами навчання ОСОБА_3 не цікавився, жодного разу не був присутній на батьківських зборах, на контакти з викладачами не виходив (а.с.108).
Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Така обставина має бути доведена таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13). 
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від стандарту "достатність доказів", передбачає необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
Проте у справах, пов`язаних із захистом прав та інтересів дітей, суд апеляційної інстанції при вирішенні питання щодо прийняття нових доказів повинен виходити не лише з формального дотримання процесуальних норм, а насамперед із необхідності забезпечення найкращих інтересів дитини як основоположного принципу сімейного та цивільного судочинства. 
Вказані докази хоча й створені після ухвалення рішення суду першої інстанції, однак підтверджують триваючі фактичні обставини щодо проживання та утримання дитини, які існували на момент розгляду справи судом першої інстанції та мають істотне значення для правильного вирішення спору.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції приймає до уваги подані разом з апеляційною скаргою нові докази, оскільки такі мають істотне значення для правильного та об`єктивного вирішення спору, підтверджують актуальні обставини, що безпосередньо стосуються умов проживання, психологічного стану, безпеки, виховання та належного забезпечення прав дитини. Неприйняття таких доказів призведе до ухвалення рішення без урахування реального стану справ та суперечитиме принципу захисту найкращих інтересів дитини, закріпленому у практиці Верховного Суду, Європейського суду з прав людини та положеннях Конвенції ООН про права дитини.
Таким чином, оскільки з 02.11.2025 дитина сторін фактично проживає разом з матір`ю, ОСОБА_2 є її батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_1 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення їхньої дитини, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.
Відповідно до положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, від 16 червня 2021 року у справа №643/11949/19, зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
Апеляційний суд звертає увагу, що будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували здатність відповідача сплачувати аліменти на утримання дочки у розмірі 5000,00 грн, як про це заявляє позивачка, матеріали справи не містять й сторонами таких доказів надано не було.
З матеріалів справи, а саме довідки про доходи №7112 9216 2413 2137 вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Новоград-Волинському об`єднаному управлінні ПФУ в Житомирській області і отримує пенсію за віком. За період з 01.10.2024 по 31.03.2025 відповідачу нараховано загалом пенсію у розмірі 18223,00 грн (з жовтня 2024 року по лютий 2025 року - 2980,00 грн на місяць, в березні 2025 року - 3323,00 грн) (а.с.28).
Водночас ОСОБА_1 в позові зазначала, що хоч відповідач перебуває на пенсії, але у його власності перебуває комерційна нерухомість (стоматологічний кабінет) та він здійснює прийом пацієнтів, за що отримує достатній дохід для сплати аліментів у твердій грошовій сумі у визначеному нею розмірі. На підтвердження зазначеного надала Витяг з реєстру від 27.01.2026 №461778617 (а.с.97-98).
Між тим, ОСОБА_2 , не погоджуючись із заявленим розміром аліментів, не надав належних та допустимих доказів на спростування доводів позивачки щодо використання належного йому нежитлового приміщення у підприємницькій діяльності.
Таким чином, колегія суддів вважає, що з урахуванням матеріального становища відповідача, потреби дитини, а також те, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на матір і батька, підлягають стягненню з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі 2500,00 грн, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.
Визначений розмір аліментів на переконання колегії суддів дозволить зберегти баланс між потребами дитини та потребами відповідача.
Крім того, відповідно до положень частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18 та інших.
Апеляційний суд звертає увагу, що у майбутньому у разі настання обставин, передбачених ст.192 СК України одержувач аліментів не обмежена у праві звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав.
Згідно з частинами першою, шостою та тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів;
Приймаючи до уваги висновок суду про часткове задоволення позову та враховуючи те, що позивачка при зверненні до суду з позовною заявою та апеляційною скаргою була звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3028,00 грн (1211,20 + 1816,80).

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 14 січня 2026 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 . НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 . Паспорт НОМЕР_2 ) аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 листопада 2025 року й до досягнення дитиною повноліття.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 . НОМЕР_1 ) на користь держави судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3028,00 (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: В.А. Панкеєва

Судді: Н.Й. Григорусь

О.М. Галацевич