ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/25220/24 пров. № А/857/13283/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року у справі за його позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, 

суддя у І інстанції Крутько О.В., 
час ухвалення судового рішення не зазначено,
місце ухвалення судового рішення м. Львів,
дата складення повного тексту рішення 10 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з переїздом на нове місце військової служби в інший населений пункт на нове місце дислокації Військової частини НОМЕР_1 до АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а також добових у розмірі 1500 грн;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з переїздом на нове місце військової служби в інший населений пункт на нове місце дислокації військової частини НОМЕР_1 до АДРЕСА_1 ;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 суму добових витрат у розмірі 1500 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 у справі №380/25220/24, ухваленим у порядку письмового провадження, позовні вимоги задоволені частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 підйомної допомоги та добових у зв`язку з переїздом на нове місце військової служби в інший населений пункт на нове місце дислокації Військової частини НОМЕР_1 до АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення та добові у зв`язку з переїздом на нове місце військової служби в інший населений пункт на нове місце дислокації Військової частини НОМЕР_1 до АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що військовослужбовці, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший на нове місце дислокації військової частини, мають право на виплату їм підйомної допомоги.
Позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , місце дислокації якої до 24.02.2022 було АДРЕСА_3 . У зв`язку з військовою агресією російської федерації за наказом командира Військової частини НОМЕР_1 позивач та особовий склад військової частини були передислоковані до іншого місця несення служби. Тому він має право на виплату підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення. Визначення конкретного розміру добових належить до виключної компетенції відповідача і суд не має повноважень здійснювати розрахунок такої суми, обчислення таких сум належить до відання компетентних структур відповідача.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати вказане рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні його позовних вимог та задовольнити його позов у повному обсязі. 
Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2021 №1355) «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» сума добових витрат в межах України складає 300 грн. 
Оскільки він був у дорозі з 24.02.2022 по 25.02.2022 та з 20.03.2022 по 22.03.2022 (в загальному 5 діб), сума належних йому добових за ці періоди складає 1500 грн. Пересування здійснювалося на службових та особистих автомобілях, накази про убуття та прибуття знаходяться в матеріалах справи. Тому повноваження відповідача стосовно визначення конкретного розміру добових не є дискреційними.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . До 24.02.2022 місцем дислокації вказаної військової частини було АДРЕСА_3 .
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №38 від 24.02.2022 у зв`язку з відкритою збройною агресією російської федерації проти України, введенням воєнного стану в країні, нанесенням багаторазових повітряних ударів по аеродрому Мелітополь та виведення літаків військово-транспортної авіації та особового складу із під удару особовому складу вибути у визначенні райони: АДРЕСА_1 .
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №39 від 25.02.2022 ОСОБА_1 вважати таким, що прибув до визначених районів та приступив до виконання службових обов`язків з 25.02.2022 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) для забезпечення функціонування сил зв`язку.
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №64 від 22.03.2022 ОСОБА_1 та інших членів особового складу, які знаходяться у Військовій частині НОМЕР_2 (Повітряне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») АДРЕСА_1 , вважати такими, що прибули 22.03.2022 до Військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_2 для виконання завдань за призначенням.
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №124 від 30.05.2022 ОСОБА_1 вважати таким, що прибув із Військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_2 до тимчасової дислокації Військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 та приступив до виконання службових обов`язків 30.05.2022.
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій службі) №205 від 26.09.2024 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової частини та всіх видів забезпечення з 26.09.2024.
25.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, у якій просив виплатити йому підйомну допомогу при передислокації до АДРЕСА_1 відповідно до вимог Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 05.02.2018 №45.
У відповідь на звернення позивача листом від 09.12.2024 відповідач повідомив, що відповідно до директиви Міністра оборони України пунктом дислокації Військової частини НОМЕР_1 є АДРЕСА_3 . Військова частина НОМЕР_1 знаходиться у АДРЕСА_2 , але податкову адресу не змінила та директиви Міністерства оборони України на проведення передислокації не надавалося, у зв`язку із чим відсутні підстави виплачувати позивачеві підйомну допомогу.
ОСОБА_1 не погодився із такими діями (бездіяльністю) Військової частини НОМЕР_1 та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається. 

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За правилами частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, а також з урахуванням наведених норм процесуального закону, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки правомірності позовних вимог ОСОБА_1 про наявність у нього права на отримання добових у сумі 1500 грн, які йому не були виплачені Військовою частиною НОМЕР_1 .
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Свої апеляційні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує порушенням Військовою частиною НОМЕР_1 приписів додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2021 №1355).
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 було затверджено суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів.
На переконання апеляційного суду, можливість застосування приписів вказаного нормативного акту залежить від встановлення факту направлення підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, відповідних осіб у відрядження. 
При цьому апеляційний суд підкреслює те, що поняття передислокації військової частини та направлення у відрядження окремого військовослужбовця не є тотожними.
Відрядженням військовослужбовця є поїздка за наказом командира на певний строк до іншого населеного пункту для виконання певного завдання, пов`язаного з несенням військової служби, поза місцем постійної дислокації військової частини. Відрядження обов`язково має оформлятися відповідним наказом командира, у якому зазначається його мета, місце та строк. 
Передислокація військової частини – це зміна місця її розташування, що передбачає переміщення частини, її штабу, бойових та тилових підрозділів з одного населеного пункту чи військового містечка до іншого. Вона включає переміщення особового складу, техніки та озброєння для виконання нових завдань або повернення з зони бойових дій. 
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Приписами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому встановлений частиною 2 статті 77 цього Кодексу обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності не звільняє позивача від обов`язку доведення наявності відповідних обставин, з якими той пов`язує правомірність своїх позовних вимог. 
Разом із тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів направлення ОСОБА_1 у відрядження наказом командира Військовою частиною НОМЕР_1 , а отже виникнення у відповідача обов`язку проведення на користь позивача виплати у зв`язку із цим добових. 
Доводи, на які посилається скаржник, на думку апеляційного суду, є надуманими і свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи на свою користь, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування вимог діючого законодавства.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року у справі №380/25220/24 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар