ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 398/2675/21
провадження № 51-671км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
представника потерпілого ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 , 
засудженого ОСОБА_9 ,
законного представника засудженого ОСОБА_10 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 01 грудня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020120000000383, за обвинуваченням
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя  АДРЕСА_1 ,
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області вироком від 05 червня 2025 року визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Також суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, арешту майна, речових доказів, процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду,  ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 09 листопада 2020 року приблизно о 17:30, керуючи технічно справним мотоциклом «FORTE FT250-СКА»(державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись навпроти будинку № 36 на вулиці 1-го Травня в смт Нова Прага Олександрійського району Кіровоградської області, порушив вимоги п. 1.5, підпунктів «б», «д» п. 2.3, пунктів 12.2, 12.3 й 12.4 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), а саме створив загрозу життю та здоров`ю потерпілого, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою і не реагував на її зміну, їдучи в темну пору доби й в умовах недостатньої видимості, перевищив максимально дозволену швидкість руху транспортних засобів у населеному пункті, не вибрав безпечної швидкості руху, чим позбавив себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати транспортним засобом, щоб мати можливість постійно контролювати напрямок його руху, під час виникнення небезпеки для руху, яку об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, яку він об`єктивно мав можливість виявити, у результаті чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка йшла в попутному з мотоциклом напрямку біля правого краю проїзної частини дороги.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілій ОСОБА_11 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких настала її смерть.
Порушення водієм ОСОБА_9 вимог п. 1.5,підпунктів «б», «д» п. 2.3, пунктів 12.2, 12.3 та 12.4 ПДР перебуває в причинному зв`язку з наслідками ДТП.
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 01 грудня 2025 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_8 змінив вирок місцевого суду в частині призначення покарання.
Відповідно до статей 75, 104 КК звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та поклав на нього обов`язки, визначені ст. 76 цього Кодексу.
У решті вирок місцевого суду залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційних скаргах прокурор і представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації діяння засудженого ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просять скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів касаційних скарг представника потерпілої та сторони обвинувачення зводиться до тверджень про незаконність і невмотивованість рішення апеляційного суду, яким ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 104 КК.
Як зазначає прокурор, суд апеляційної інстанції не врахував тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину й даних про його особу, а призначене цим судом покарання не забезпечує досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК, зокрема виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Прокурор указує, що апеляційний суд не зважив на те, що засуджений вчинив злочин, керуючи транспортним засобом без права керування ним і без належних знань ПДР, а також не врахував тяжких наслідків у вигляді смерті молодої жінки - матері двох малолітніх дітей.
Стверджує, що, окрім вчинення кримінального правопорушення в неповнолітньому віці, суд апеляційної інстанції не встановив інших обставин, які пом`якшують покарання, тоді як місцевий суд дійшов висновку про відсутність у засудженого щирого каяття та його байдуже ставлення до наслідків вчиненого.
Наголошує, що суд залишив поза увагою позицію потерпілих щодо необхідності призначення ОСОБА_9 суворого покарання у виді реального позбавлення волі, а також відсутність активної поведінки засудженого, спрямованої на залагодження завданої шкоди, протягом усього судового розгляду.
Крім того, звертає увагу на неправильне встановлення апеляційним судом ОСОБА_9 іспитового строку тривалістю 3 роки, оскільки з урахуванням положень ч. 3 ст. 104 КК іспитовий строк для неповнолітніх має встановлюватися тривалістю від 1 до 2 років.
Також вказує, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ч. 1 ст. 75 КК, звільнив ОСОБА_9 як від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, так і від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Представник потерпілої ОСОБА_6 зазначає, що призначене судом апеляційної інстанції засудженому покарання є непропорційним учиненому злочину та його наслідкам.
Також стверджує, що апеляційний розгляд проведено формально, а рішення суду містить лише загальні фрази стосовно незаконності вироку місцевого суду в частині призначеного покарання і не містить підстав, з яких суд не взяв до уваги заперечення прокурора, потерпілої та її представника.
Крім того, представник потерпілої указує, що суд не конкретизував, які саме дані про особу засудженого дають підстави для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , навівши відповідні пояснення, та представник потерпілої ОСОБА_6 підтримали подані касаційні скарги, а потерпіла ОСОБА_7 підтримала касаційну скаргу як прокурора, так і свого представника.
Захисник ОСОБА_8 , засуджений ОСОБА_9 та його законний представник ОСОБА_10 заперечили щодо задоволення касаційних скарг прокурора та представника потерпілої ОСОБА_6 . 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження й доводи, викладені в касаційних скаргах, Суд дійшов висновку,що ці скарги необхідно задовольнити з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині прокурор і представник потерпілої не оскаржують.
За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи касаційної скарги прокурора та представника потерпілої про неправильне застосування апеляційним судом положень статей 75, 104 КК, що призвело до призначення ОСОБА_9 м`якого покарання, колегія суддів уважає слушними з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
З огляду на вказану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами й свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Суд першої інстанції, призначаючи засудженому ОСОБА_9 покарання, урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК є тяжким, але необережним, дані про його особу, який раніше не судимий, працює, має постійне місце проживання, не має на утриманні малолітніх дітей чи осіб похилого віку, не перебуває на диспансерному обліку в лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання й навчання, а також частково відшкодував завдану шкоду. Зважив суд і на наслідки, які настали, та позицію потерпілих, які просили призначити ОСОБА_9 виключно покарання у виді реального позбавлення волі. Крім того, суд визнав вчинення кримінального правопорушення засудженим у неповнолітньому віці обставиною, що пом`якшує покарання, і не встановив обставин, які його обтяжують.
Водночас суд, беручи до уваги висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/5-к, навів мотиви щодо непідтвердження наявності в засудженого щирого каяття, зокрема у зв`язку з його байдужим ставленням до вчиненого кримінального правопорушення та наслідків цього злочину.
З урахуванням наведених вище обставин суд дійшов висновку про можливість призначення засудженому основного покарання в мінімальному розмірі, визначеному ч. 2 ст. 286 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а також додаткового - позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Разом з тим суд зазначив про неможливість застосування до призначеного ОСОБА_9 покарання положень ст. 75 КК, адже, зважаючи на характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, тяжкість вчиненого необережного злочину, невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілої, байдуже ставлення ОСОБА_9 до вчиненого злочину та його негативних наслідків, вказав, що лише одна обставина, яка пом`якшує покарання - вчинення кримінального правопорушення у неповнолітньому віці - не може бути підставою для застосування положень цього закону.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 за апеляційною скаргою його захисника, змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та звільнив засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 104 КК.
На обґрунтування такого висновку апеляційний суд зазначив, що покарання, призначене ОСОБА_9 у виді позбавлення волі на строк 3 роки, є несправедливим через суворість. Урахувавши, що засуджений вчинив необережний злочин, який відповідно до закону належить до категорії тяжких, вживав заходів для залагодження шкоди перед сім`єю потерпілої, однак останні від запропонованої допомоги відмовилися, має постійне місце роботи, визнав винуватість, уперше притягується до кримінальної відповідальності й за період розгляду справи до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, згідно із досудовою доповіддю органу пробації виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства, а також те, що засуджений вчинив кримінальне правопорушення в неповнолітньому віці, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_9 покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
До того ж апеляційний суд зазначив, що відмова потерпілих прийняти вибачення засудженого та недосягнення домовленості щодо відшкодування шкоди не свідчать про відсутність активної поведінки ОСОБА_9 і не є підставою для призначення реального відбування ним покарання. Також суд звернув увагу, що після ДТП родина засудженого надала родині потерпілої кошти на поховання, а засуджений надалі не ухилявся від обов`язку відшкодувати завдану шкоду.
Однак Верховний Суд не погоджується з такими висновками апеляційного суду та вважає, що вони не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на таке.
Положенням ч. 1 ст. 104 КК передбачено, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції, чинній на час скоєння діяння), якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням
є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, її соціально-демографічні властивості, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.
Так, суд апеляційної інстанції, постановляючи рішення про застосування до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК, зокрема, послався на позитивні дані про особу засудженого, а саме на те, що він раніше не судимий, має постійне місце роботи, а також на висновок органу пробації, відповідно до якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінено як низький, на часткове відшкодування завданої шкоди та обставину, що пом`якшує його покарання, - вчинення кримінального правопорушення в неповнолітньому віці.
Указані дані, що характеризують особу винуватого, були враховані судом першої інстанції під час призначення засудженому покарання в мінімальному розмірі, визначеному ч. 2 ст. 286 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Натомість сукупність обставин кримінального провадження, яка стала підставою для висновку місцевого суду про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою.
Також суд не спростував висновків місцевого суду щодо відсутності у ОСОБА_9 щирого каяття та його байдужого ставлення до наслідків учиненого. Наведені в рішенні апеляційного суду обставини стосовно намагання родини засудженого надати допомогу потерпілим не свідчать про наявність у засудженого критичного ставлення до своєї протиправної поведінки, усвідомлення тяжкості наслідків і стійкого прагнення до виправлення.
Колегія суддів враховує, що відшкодування шкоди само собою не є безумовною підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням і такий висновок має спиратися на обставини, встановлені судом, в аспекті їх достатності для висновку про можливість досягнення мети покарання через застосування положень ст. 75 КК. 
За приписами статей 50, 65 та 75 КК питання призначення покарання й звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а і виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Натомість в аспекті дотримання приписів статей 50, 65 КК оскаржене рішення не містить переконливого обґрунтування того, яким чином звільнення від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК забезпечує досягнення мети індивідуальної та загальної превенції кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 КК.
Апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом, не мав права керування ним та належних знань ПДР, чим свідомо створив підвищену небезпеку для інших учасників дорожнього руху. Незворотнім наслідком таких дій засудженого стала смерть потерпілої.
Отже, аналізуючи правомірність звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції формально послався на дотримання загальних засад призначення покарання, застосовуючи до ОСОБА_9 приписи ст. 75 КК.
Також обґрунтованими є доводи касаційної скарги прокурора щодо неправильного застосування апеляційним судом положень ч. 3 ст. 104 КК під час визначення тривалості іспитового строку, оскільки відповідно до вимог цього закону іспитовий строк для неповнолітньої особи встановлюється тривалістю від одного до двох років, тоді як апеляційний суд визначив ОСОБА_9 іспитовий строк тривалістю три роки.
Крім того, резолютивна частина оскаржуваного судового рішення сформульована неоднозначно, оскільки суд, хоча й указав про пом`якшення основного покарання, однак не змінив його виду та розміру, а лише постановив звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання, не застерігши, що обвинуваченого звільнено саме від відбування основного покарання у виді позбавлення волі.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами, викладеними в касаційних скаргах прокурора й представника потерпілої, щодо необґрунтованого застосування апеляційним судом положень ст. 75 КК, тому ці скарги підлягають задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене в цій постанові та в разі встановлення тих самих даних про особу засудженого й обставин, з`ясованих судом, призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги прокурора та представника потерпілої - адвоката ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 01 грудня 2025 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3