Справа № 183/3757/25
№ 2/183/1928/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року м. Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д. І., 
з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,
за участю: 
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області про визначення часток у спільному сумісному майні, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

18 квітня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог, посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
За життя ОСОБА_5 заповіту не складав.
Після смерті ОСОБА_5 залишилась спадщина у вигляді грошових коштів та належної йому 1/4 частки квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала йому у праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 грудня 1995 року Сектором приватизації житла згідно з розпорядженням № 9264 від 11 грудня 1995 року, записаного у реєстрову книгу за № 9351 та зареєстрованого 22 січня 1996 року в Сєвєродонецькому БТІ за р. № 852.
У встановлений законом строк він звернувся до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , у зв`язку з чим 27 травня 2005 року державним нотаріусом Фесенко О.М. йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВСВ № 236771 на грошові кошти.
Проте, свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру, нотаріусом не видано.
Позивач посилається на те, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_5 , оскільки дружина спадкодавця, тобто мати позивача ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про смерть № 431 від 27 червня 1985 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті № 00052395253 від 15 липня 2025 року. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_5 немає. 
22.02.2022 року російська федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, м. Сєвєродонецьк Луганської області було окуповане російськими військами.
Позивач зазначає, що у зв`язку з воєнними діями він змушений був покинути житло та виїхати з м. Сєвєродонецька Луганської області.
Станом на теперішній час, в Україні діє державна програма «Відновлення» у рамках якої громадяни України можуть отримати компенсацію за зруйноване або пошкоджене житло.
Право власності на квартиру не було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому, з метою реєстрації прав власності на квартиру, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ Рисак Олени Олександрівни.
Під час розгляду заяви, державним реєстратором прав на нерухоме майно державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ Рисак О.О. було направлено запит до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області для надання інформації щодо оформлення та/або реєстрації права власності, інших речових прав та обтяжень на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Сєвєродонецькою міською військовою адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області державного реєстратора було повідомлено про те, що вся інформація щодо об`єктів нерухомого майна станом на 24.02.2022 зберігалася в архіві КП «Сєвєродонецьке БТІ» на паперових носіях. Оскільки на сьогоднішній день територія Сєвєродонецької територіальної громади є окупованою, КП «Сєвєродонецьке БТІ» не може виконувати свої функції, у тому числі, надавати інформацію на запити державних реєстраторів про зареєстровані права на період до 01 січня 2013 року.
11 жовтня 2023 року за № 69700554 державним реєстратором прав на нерухоме майно державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ Рисак О.О. ухвалене рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій (реєстраційних дій стосовно реєстрації права власності на спірне нерухоме майно). Підставою для відмови зазначено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
02 вересня 2024 року він звернувся до Сєвєродонецької державної нотаріальної контори щодо оформлення спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на зазначене нерухоме майно, на що відповіддю від 20 вересня 2024 року за вих. № 12/01-16 його було повідомлено про те, що документи нотаріального діловодства та архіву Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори у зв`язку з воєнними діями, залишилися на тимчасово окупованій території.
Крім того, він звернувся до Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про внесення змін до актового запису № 872 від 29 липня 20002 року про смерть батька, а саме, виправити прізвище померлого з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 . Проте, позивачу було відмовлено у зв`язку з відсутністю актового запису про народження померлого.
Так, згідно експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз було № 056/1030-а від 24 травня 2024 року, українські записи прізвища ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (паспорт; довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; пенсійне посвідчення, запис ОСОБА_2 ; копія розпорядження № 9264 Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради народних депутатів, запис ОСОБА_5 ), а також російський запис ОСОБА_8 і ОСОБА_8 (зазначений паспорт, запис ОСОБА_9 ; свідоцтво про народження, запис ОСОБА_9 , батько ОСОБА_10 , мати ОСОБА_6 ) попри розбіжності в орфографічній фіксації у документах, наданих для експертизи а також в інших документах зазначеної особи та її родичів є ідентичними. Розбіжності між записами прізвища українською мовою виникли внаслідок фіксації його фонетичних варіантів при міжмовному перетворенні, що є типовою девіацією в умовах українсько-російської двомовності.
ОСОБА_2 посилається на те, що відсутність інформації щодо реєстрації права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який почав діяти з 01.01.2013 року, зокрема розбіжності в написанні у документах прізвища спадкодавця та відмова нотаріуса у видачі йому свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права звернутись до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно, оскільки іншого шляху для його захисту немає.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_2 просив суд: 
- визначити частки співвласників квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Свідоцтво про право власності на житло, видане 14 грудня 1995 року Сектором приватизації житла згідно з розпорядженням № 9264 від 11 грудня 1995 року, записане у реєстрову книгу за № 9351 та зареєстроване 22 січня 1996 року в Сєвєродонецькому БТІ за р. № 852) - рівними, а саме по 1/4 частці кожному; 
- припинити право спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 22 квітня 2025 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
13 травня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунув недоліки первісної заяви.
Ухвалою суду від 19 травня 2025 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року зобов`язано Сіверськодонецьку державну нотаріальну контору Луганської області надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 05 листопада 2025 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 вимоги підтримав у повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, зазначені в уточненій позовній заяві в редакції від 02.09.2025 року, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідачів в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представник Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву до суду не подавали.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи те, що відповідачібули належним чином повідомлені про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явилися в судове засідання, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи.
Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.
Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 74 років помер батько позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 29 липня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Сєвєродонецького міського управління юстиції в Луганській області зроблено відповідний актовий запис за № 872, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29 липня 2002 року.
Після смерті ОСОБА_5 залишилась спадщина у вигляді грошових коштів та належної йому частки квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала йому у праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 грудня 1995 року Сектором приватизації житла згідно з розпорядженням № 9264 від 11 грудня 1995 року, записаного у реєстрову книгу за № 9351 та зареєстрованого22 січня 1996 року в Сєвєродонецькому БТІ за р. № 852.
За життя ОСОБА_5 заповіту не складав.
Cпадкова справа № 282/2005 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 заведена Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою 27 травня 2005 року, номер у Спадковому реєстрі № 36658598, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 82700599 від 29 вересня 2025 року.
У встановлений законом строк позивач ОСОБА_2 звернувся до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , у зв`язку з чим 27 травня 2005 року державним нотаріусом Фесенко О.М. йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВСВ № 236771 на грошові кошти, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 82700599 від 29 вересня 2025 року та Інформаційною довідкою з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів № 212999464 від 30 травня 2024 року.
Проте, свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру, нотаріусом не видано.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_5 , оскільки дружина спадкодавця, тобто мати позивача ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про смерть № 431 від 27 червня 1985 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті № 00052395253 від 15 липня 2025 року. Інших спадкоємців як за законом, так і заповітом судом не встановлено. 
22.02.2022 року російська федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, м. Сєвєродонецьк Луганської області було окуповане російськими військами.
Позивач зазначає, що у зв`язку з воєнними діями він змушений був покинути житло та виїхати з м. Сєвєродонецька Луганської області.
Встановлено, що право власності на квартиру не було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому, з метою реєстрації прав власності на квартиру, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ Рисак Олени Олександрівни.
Під час розгляду заяви, державним реєстратором прав на нерухоме майно державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ Рисак О.О. було направлено запит до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області для надання інформації щодо оформлення та/або реєстрації права власності, інших речових прав та обтяжень на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Сєверодонецькою міською військовою адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області державного реєстратора було повідомлено про те, що вся інформація щодо об`єктів нерухомого майна станом на 24.02.2022 зберігалася в архіві КП «Сєвєродонецьке БТІ» на паперових носіях. Оскільки на сьогоднішній день територія Сєвєродонецької територіальної громади є окупованою, КП «Сєвєродонецьке БТІ» не може виконувати свої функції, у тому числі, надавати інформацію на запити державних реєстраторів про зареєстровані права на період до 01 січня 2013 року.
Встановлено, що 11 жовтня 2023 року за № 69700554 державним реєстратором прав на нерухоме майно державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ Рисак О.О. ухвалене рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій (реєстраційних дій стосовно реєстрації права власності на спірне нерухоме майно). Підставою для відмови зазначено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
02 вересня 2024 року позивач звернувся до Сєвєродонецької державної нотаріальної контори щодо оформлення спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на зазначене нерухоме майно, на що відповіддю від 20 вересня 2024 року за вих. № 12/01-16 його було повідомлено про те, що документи нотаріального діловодства та архіву Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори у зв`язку з воєнними діями, залишилися на тимчасово окупованій території.
Крім того, позивач ОСОБА_2 звернувся до Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про внесення змін до актового запису № 872 від 29 липня 2002 року про смерть батька, а саме, виправити прізвище померлого з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 . Проте, позивачу було відмовлено у зв`язку з відсутністю актового запису про народження померлого.
Так, згідно експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз було № 056/1030-а від 24 травня 2024 року, українські записи прізвища ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (паспорт; довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; пенсійне посвідчення, запис ОСОБА_2 ; копія розпорядження № 9264 Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради народних депутатів, запис ОСОБА_5 ), а також російський запис ОСОБА_8 і ОСОБА_8 (зазначений паспорт, запис ОСОБА_9 ; свідоцтво про народження, запис ОСОБА_9 , батько ОСОБА_10 , мати ОСОБА_6 ) попри розбіжності в орфографічній фіксації у документах, наданих для експертизи а також в інших документах зазначеної особи та її родичів є ідентичними. Розбіжності між записами прізвища українською мовою виникли внаслідок фіксації його фонетичних варіантів при міжмовному перетворенні, що є типовою девіацією в умовах українсько-російської двомовності.
Встановлено, що у відповідності до Свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 1995 року, виданого Сектором приватизації житла згідно з розпорядженням № 9264 від 11 грудня 1995 року та записаного у реєстрову книгу за № 9351, у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_11 була передана у спільну сумісну власність квартира, загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_11 зареєстровано в Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації 22 січня 1996 року за № 852.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_11 на спірну квартиру не зареєстроване.
Загальновідомим є те, що 24.02.2022 року російська федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, у зв`язку з чим, м. Сєвєродонецьк Луганської області було окуповане російськими військами та на теперішній час є тимчасово окупованою територією України.
Вся інформація щодо об`єктів нерухомого майна станом на 24.02.2022 зберігалася в архіві КП «Сєвєродонецьке БТІ» на паперових носіях. Оскільки на сьогоднішній день територія Сєвєродонецької територіальної громади є окупованою, КП «Сєвєродонецьке БТІ» не може виконувати свої функції, у тому числі, надавати інформацію на запити державних реєстраторів про зареєстровані права на період до 01 січня 2013 року.
Вирішуючи спір по суті в частині заявлених позовних вимог про визначення часток у спільній сумісній власності, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до ст. 372 ЦК України 1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними.
Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
Суд також враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3, 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.
Як вже було встановлено, зазначена квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 грудня 1995 року Сектором приватизації житла згідно з розпорядженням № 9264 від 11 грудня 1995 року та записаного у реєстрову книгу за № 9351, у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зареєстрованого 22 січня 1996 року в Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 852, належить позивачу ОСОБА_2 , відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_11 та ОСОБА_5 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності належить по 1/4 частці квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, припинивши право спільної сумісної власності, визначивши частки кожного співвласника у праві спільної сумісної власності квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності вважається спільною частковою власністю. 
У зв`язку з наведеним, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне.
Так, згідно експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз було № 056/1030-а від 24 травня 2024 року, українські записи прізвища ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (паспорт; довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; пенсійне посвідчення, запис ОСОБА_2 ; копія розпорядження № 9264 Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради народних депутатів, запис ОСОБА_5 ), а також російський запис ОСОБА_8 і ОСОБА_8 (зазначений паспорт, запис ОСОБА_9 ; свідоцтво про народження, запис ОСОБА_9 , батько ОСОБА_10 , мати ОСОБА_6 ) попри розбіжності в орфографічній фіксації у документах, наданих для експертизи а також в інших документах зазначеної особи та її родичів є ідентичними. Розбіжності між записами прізвища українською мовою виникли внаслідок фіксації його фонетичних варіантів при міжмовному перетворенні, що є типовою девіацією в умовах українсько-російської двомовності.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності спадкодавця ОСОБА_5 на спірне нерухоме майно не зареєстроване.
Вся інформація щодо об`єктів нерухомого майна станом на 24.02.2022 зберігалася в архіві КП «Сєвєродонецьке БТІ» на паперових носіях. Оскільки на сьогоднішній день територія Сєвєродонецької територіальної громади є окупованою, КП «Сєвєродонецьке БТІ» не може виконувати свої функції, у тому числі, надавати інформацію на запити державних реєстраторів про зареєстровані права на період до 01 січня 2013 року
При цьому, Державна реєстрація прав власності на нерухоме майно не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації, відповідні правові висновки висловлені у постанові КГС ВС від 24 січня 2020 року № 910/10987/18.
Вирішуючи питання по суті заявлених вимог в частині визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, суд застосовує наступні норми права. 
Відповідно до п. п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону 2003 року, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої даного закону щодо спадкування застосовуються лише до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим кодексом.
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
Таким чином, до вказаних правовідносин застосовуються правила Розділу VII ЦК УРСР в редакції Закону 1963 року, що діяли на той час.
Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом та за заповітом.
Часом відкриття спадщини згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) є день смерті спадкодавця.
Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право на спадщину мають особи, зазначені в заповіті.
Статтею 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
Згідно ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Факт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.
Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.
Отже, статтею 549 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадщина вважалася прийнятою за умови, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 відповідно до приписів ст. 549 ЦК УРСР 1963 року прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.
Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом.
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. 
Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121.
Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.
Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.
Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.
Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права.
За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець ОСОБА_5 набув право власності на належну йому 1/4 частини квартиру у праві спільної сумісної власності, проте за життя належним чином не встиг оформити та зареєструвати своє право власності на майно, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину.
Враховуючи те, що право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивач ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року прийняв спадщину, шляхом подання заяви про прийняття спадщини, але отримати свідоцтва про право на спадщину не зміг через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно та реєстрації права власності за спадкодавцем на спірне майно, а також розбіжностей у документах прізвища спадкодавця, у зв`язку з чим за ним належить визнати право власності на 1/4 частини спірної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті батька.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїзпроти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та MesropMovsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17.
За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу.
На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідачів, суд приходить до висновку, що судові витрати необхідно покласти на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області про визначення часток у спільному сумісному майні, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, - задовольнити.
Визначити частки співвласників квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (Свідоцтво про право власності на житло, видане 14 грудня 1995 року Сектором приватизації житла згідно з розпорядженням № 9264 від 11 грудня 1995 року, записане у реєстрову книгу за № 9351 та зареєстроване 22 січня 1996 року в Сєвєродонецькому БТІ за р. № 852) - рівними, а саме по 1/4 частці кожному.
Припинити право спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_2 .

Учасники справи:
- позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП невідомо, проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; 
- відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП невідомо, проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; 
- відповідач: Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, ЄДРПОУ 44083662, місцезнаходження за адресою: Луганська область, м. Сіверськодонецьк, бульвар Дружби Народів, будинок № 32.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Судове рішення проголошено 16 квітня 2026 року.

Суддя Д.І. Городецький