ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ	

Справа № 483/1642/25
Провадження № 2/483/149/2026
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2026 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої – судді Шевиріної Т.Д., 
за участю секретаря – Шилінскас О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Куцурубської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом, - 

В С Т А Н О В И В:

05 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, предметом якого є: визнання права власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку; земельну ділянку площею 0,08 га з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 .
Свої вимоги обґрунтувала тим, що 13 лютого 2008 року її мати ОСОБА_2 склала заповіт на її ім`я та, не змінюючи його, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. З метою оформлення спадщини позивачка звернулася до нотаріуса, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, оформлених на ім`я спадкодавиці. Оскільки оформлення спадщини в нотаріальному порядку є неможливим, позивачка вимушена звернутися до суду.
Позивачка у судове засідання не з`явилася надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. 
Представник відповідача – Куцурубської об`єднаної територіальної громади, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. 
Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 13 лютого 2008 року ОСОБА_2 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,33 га за цією ж адресою. Заповіт посвідчено секретарем Іванівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та зареєстровано в реєстрі за № 155. (а.с. 63- зворотній бік - 64). 
13 квітня 2013 року не змінивши заповіту ОСОБА_2 померла (а.с. 18, 59- зворотній бік - 60).
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 липня 2025 року, що набрало законної сили 14 серпня 2025 року, ОСОБА_1 визначено додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 56- зворотній бік - 58).
15 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу миколаївської області Тельпіш М.М. та останньою заведено спадкову справу № 63/2025 (а.с. 55-56). 
Судом також встановлено, що рішенням № 223 Іванівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області від 29 лютого 2008 року ОСОБА_2 надано дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності (а.с. 10).
За змістом державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,33 га в межах території Іванівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства та будівництва будинку. Акт виданий Іванівською сільською радою народних депутатів Очаківського району Миколаївської області 28 липня 1993 року та зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 183 (а.с. 14).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та спадщину після його смерті прийняла ОСОБА_2 (а.с. 16, 20, 83-98). 
За змістом оглянутих у судовому засіданні спадкових справ щодо майна померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , спадщину, крім зазначених спадкоємців, ніхто не приймав. 
Відповідно до роз`яснення приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Тельпіш М.М. №328/01-16 від 19 серпня 2025 року, позивачці відмовлено у видачі свідоцтва на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 , оскільки на ім`я спадкодавиці відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок, а державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім`я померлого чоловіка спадкодавці - ОСОБА_3 , оформлено з порушенням норм земельного законодавства, що діяло на момент видачі цього державного акта. Відтак, нотаріусом запропоновано звернутися до суду для визнання даного державного акту недійсним, і визнання права власності на будинок (а.с. 19). 
Вирішуючи цивільно-правовий спір, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно з частиною 2 статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, зокрема житловий будинок, інші споруди, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, то спадкоємець також не набуває це право у порядку спадкування.
Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.
Питання видачі свідоцтва про право на спадщину та винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії регулюються Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон про нотаріат) та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5 (далі - Порядок № 296/5).
Під час видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти (підпункт 4.14 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5).
Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, визначені статтею 49 Закону про нотаріат.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону про нотаріат нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників; 9) в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
З урахуванням викладеного, а також встановленого судом факту, що спадкодавиця ОСОБА_2 за життя фактично набула право на спірний житловий будинок, оскільки отримала рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на нього, однак не встигла за життя оформити це право у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку, що позивачкою доведено наявність правових підстав для оформлення спадщини за заповітом на житловий будинок після смерті ОСОБА_2 , у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи вимогу про визнання права власності на земельну ділянку, суд виходить з такого. 
Зі змісту державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім`я померлого чоловіка спадкодавиці ОСОБА_3 слідує, що він виданий з порушенням норм земельного законодавства, що діяло на момент видачі цього державного акта. 
Так, відповідно до ст. 67 Земельного кодексу України 1992 року, громадянам у містах за рішенням сільської ради передавались у власність земельні ділянки з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку в розмірі у сільських населених пунктах - 0,25 га, відповідно до ст. 56 Земельного кодексу України 1992 року для ведення особистого підсобного господарства - не більше 0,6 га, а у наданому державному акті площа земельної ділянки становить 0,33 га. 
З виписки із земельно-кадастрової книги № 45/14.01-30 від 22 травня 2025 року, слідує, що згідно із записом Земельно-Кадастрової книги № ІІ, реєстраційний номер 760 за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , значаться земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва житлового будинку та 0,8 га для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту від 28 липня 1993 року (а.с. 11).
Таким чином, з аналізу змісту державного акту та витягу із земельно-кадастрової книги слід дійти висновку про наявність відомостей щодо обліку за спадкодавцем земельних ділянок різного цільового призначення та площі, зокрема 0,25 га для будівництва житлового будинку та 0,8 га для ведення особистого селянського господарства, що у сукупності не узгоджується із даними державного акта.
Відповідно до статей 3, 6, 17, 18, 22, 23 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на момент видачі державного акта) розпорядження землями державної та комунальної власності здійснювали Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції приймали рішення про передачу земельних ділянок у власність громадян. Передача земельних ділянок у приватну власність здійснювалася за умови прийняття відповідного рішення уповноваженим органом, встановлення меж земельної ділянки в натурі та оформлення правовстановлюючого документа. 
Таким чином, у законодавстві, що діяло на час видачі спірного державного акта, було закріплено обов`язкову сукупність юридичних фактів, необхідних для виникнення права приватної власності на земельну ділянку, а саме: прийняття рішення компетентного органу, формування земельної ділянки в натурі та видача державного акта як документа, що посвідчує право.
При цьому рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність само по собі не є достатньою правовою підставою для набуття права власності, а лише створює підставу для оформлення речового права у встановленому законом порядку.
Відповідно до пункту 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 право приватної власності громадян на земельні ділянки посвідчується відповідними записами у земельно-кадастрових документах з подальшою видачею державного акта, що також свідчить про необхідність узгодженості між правовстановлюючими документами та даними земельного обліку.
Разом із тим, відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України (у чинній редакції) земельна ділянка як об`єкт цивільних прав вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Положення пункту 2 розділу VII Закону України «Про державний земельний кадастр» визначають, що земельні ділянки, право на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими, однак за умови наявності належного документального підтвердження їх правового статусу.
Таким чином правовстановлюючі документи на земельну ділянку можуть бути визнані належними та допустимими доказами виникнення права власності лише за умови їх відповідності рішенню уповноваженого органу, відсутності виправлень, дописок або інших невідповідностей, а також за умови підтвердження факту належного формування земельної ділянки.
Суд також враховує, що державний акт на право приватної власності на землю може бути підставою виникнення права власності лише за умови його відповідності первинним документам землеустрою та записам у земельно-кадастровій документації. 
З наданої суду виписки із земельно-кадастрової книги вбачається, що за спадкодавцем обліковувалися земельні ділянки різного цільового призначення та площі, що свідчить про відсутність узгодженості між кадастровими даними та змістом державного акта, на підставі якого заявляються права на спірну земельну ділянку.
За таких обставин суд дійшов висновку, що наданий державний акт не може бути беззаперечним доказом виникнення у спадкодавця права власності на спірну земельну ділянку в заявленому обсязі, оскільки наявні суперечності між правовстановлюючим документом та земельно-кадастровими даними, а також відсутні належні та допустимі докази прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки саме у спірних межах.
До складу спадщини входять лише ті права та обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і були належним чином підтверджені.
Оскільки право власності на спірну земельну ділянку у визначеному розмірі не підтверджено належними та допустимими доказами, підстави для визнання за позивачкою права на таку земельну ділянку відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Куцурубської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 18 травня 2026 року. 

Головуюча: