ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.05.2026	Справа № 910/1646/26	
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Петрук Б.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу 
за позовом Київської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська фармацевтична компанія» 
про стягнення 2 010 528,14 грн,

Представники сторін:
від позивача: Лейтар А.Г.,
від відповідача: Бачинська А.Ю.,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Господарського суду міста Києва надійшов позов Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська фармацевтична компанія» про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 2 010 528,14 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, будучи власником нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,2010 га (кадастровий номер 8000000000:75:299:0011) по вул. Курінного Петра, 2а у Святошинському районі м. Києва, фактично використовує вказану земельну ділянку без оформлення права користування нею, у зв`язку з чим має сплатити на користь позивача безпідставно збережені ним кошти в розмірі орендної плати за період з 11.06.2021 по 31.12.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 прийнято вказаний позов до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі № 910/1646/26, підготовче засідання призначено на 16.03.2026. Встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень. 
13.03.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із вимогою про поновлення строку на його подання. 
В підготовче засідання 16.03.2026 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, однак 13.03.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання через зайнятість представника у кримінальному провадженні у м. Житомир.
Так, представник позивача у підготовчому засіданні 16.03.2026 заперечив щодо задоволення клопотань відповідача про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відзиву, а також щодо відкладення підготовчого засідання. 
Розглянувши клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву, заслухавши думку представника позивача, з метою дотримання принципів рівності учасників судового процесу та змагальності сторін, суд постановив ухвалу без оформлення окремого документа про задоволення вказаного клопотання відповідача, поновив строк для подання відзиву на позовну заяву, долучивши відзив до матеріалів справи. 
З урахуванням зазначеного, з огляду на прийняття судом відзиву на позовну заяву та подане відповідачем клопотання про відкладення підготовчого засідання, суд постановив ухвалу без оформлення окремого документа про задоволення зазначеного клопотання та відкладення підготовчого засідання на 15.04.2026 із наданням можливості позивачу подати відповідь на відзив у строк 5 днів з дня підготовчого засідання. 
23.03.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. 
В підготовчому засіданні 15.04.2026, у яке з`явились представники сторін, судом з`ясовано у представників сторін чи подано ними усі докази в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, а також встановлено відсутність нерозглянутих заяв/клопотань. Враховуючи, що судом з`ясовано предмет спору та характер спірних правовідносин, вчинено усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд постановив ухвалу без оформлення окремого документа про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 13.05.2026.
В судове засідання 13.05.2026 з`явилися представники сторін, які виступили зі вступним словом. Так, представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог. 
В порядку ч. 1 ст. 233, ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 13.05.2026 після закінчення судового розгляду справи ухвалено рішення по суті позовних вимог та проголошено його скорочений текст (вступну та резолютивну частини).
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.02.2026 № 464438702, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Придніпровська фармацевтична компанія» 26.04.2021 зареєстровано право власності на нежилий будинок (літ. А), загальною площею 962,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Курінного Петра, буд. 2а.
Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,201 га (кадастровий номер 8000000000:75:299:0011). 
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6114715302021 від 11.06.2021 державна реєстрація земельної ділянки по вул. Курінного Петра, 2а у Святошинському районі м. Києва з кадастровим номером 8000000000:75:299:0011 проведена 11.06.2021 Відділом у Борщівському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області. Цільове призначення земельної ділянки - 03.10. Для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку); категорія земель - землі житлової та громадської забудови.
Звертаючись із даним позовом до суду, Київська міська рада зазначає про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених ним коштів за користування земельною ділянкою із кадастровим номером 8000000000:75:299:0011, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Курінного Петра, буд. 2а, вказуючи, що відсутність у відповідача документів, що посвідчують право користування цією земельною ділянкою не надає йому права на її безоплатне використання. За доводами позивача, відповідач, з моменту набуття ним права власності на об`єкт нерухомого майна, як власник такого майна, став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій таке майно розташоване, а тому саме із вказаного моменту у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою кошти. Разом з тим, враховуючи, що земельна ділянка із кадастровим номером 8000000000:75:299:0011 сформована та є об`єктом цивільних прав з 11.06.2021, позивач вважає за доцільне стягнути з відповідача безпідставно збережені ним кошти за користування зазначеною земельною ділянкою за період з 11.06.2021 по 31.12.2025 (дата здійснення розрахунків безпідставно збережених коштів, що підлягають стягненню з відповідача, оскільки договір оренди не укладено). За розрахунками позивача, за вказаний період з відповідача підлягають стягненню кошти у загальному розмірі 2 010 528,14 грн. 
Відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначаючи про недоведеність позивачем використання Товариством з обмеженою відповідальністю «Придніпровська фармацевтична компанія» земельної ділянки саме у розмірі 0,2010 га. Крім того, відповідач заперечив і щодо здійсненого позивачем розрахунку безпідставно збережених коштів, вказуючи на таке: позивачем було надано лише витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2025 рік, при цьому, не надано даних щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:75:299:0011 станом на 2021-2024 роки; позивачем не застосовано положень п. 69.14. підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України, у зв`язку з чим безпідставно нараховано відповідачу до сплати кошти за користування земельною ділянкою за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 у розмірі 385 126,73 грн; розрахунок безпідставно збережених коштів необґрунтовано здійснено виходячи із ставки 5% від орендної плати, при цьому укладений договір оренди між сторонами відсутній, а тому мала застосовуватись ставка 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до Положення про плату за землю в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/2629.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.
Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону земель» до повноважень Київської міської ради у галузі охорони земель належить, зокрема, організація і здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, економічне стимулювання раціонального використання та охорони земель відповідно до закону.
З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, земля, правомочності власника щодо якої від імені та виключно в інтересах територіальної громади виконує відповідна рада.
Як вже зазначалось, земельна ділянка із кадастровим номером 8000000000:75:299:0011 сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України, з 11.06.2021.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нерухоме майно), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Як вже було вище встановлено, 26.04.2021 зареєстровано право власності ТОВ «Придніпровська фармацевтична компанія» на нерухоме майно - нежилий будинок (літ. А), загальною площею 962,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Курінного Петра, буд. 2а, який розташований на земельній ділянці із кадастровим номером 8000000000:75:299:0011. 
Отже, вимогами законодавства на відповідача покладено обов`язок з вирішення питання землекористування земельною ділянкою на якій розміщений належний йому на праві власності об`єкт нерухомого майна.
Таким чином, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна ТОВ «Придніпровська фармацевтична компанія» стало фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташоване це майно, тому саме із такої дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно.
Так, факт наявності на вищевказаній земельній ділянці належного відповідачу майна останнім не заперечувався. 
Водночас, доводи відповідача про використання земельної ділянки у площі меншій, ніж 0,2010 га, суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки, по-перше, відповідачем не конкретизовано у якій саме площі він використовує земельну ділянку, а по-друге, спірна земельна ділянка сформована саме у визначеній конфігурації та площі, а відповідач не звертався з вимогами щодо зміни її меж чи площі. Оскільки спір у цій справі стосується сформованої земельної ділянки, а тому сумнівів щодо її розміру суд не має.
Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів; орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності». 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на період спірних правовідносин не оформив право власності або право постійного землекористування земельною ділянкою, а тому не був суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 ПК України).
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, у разі користування сформованою земельною ділянкою комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору власник такої земельної ділянки може захистити своє право на компенсацію йому недоотриманої орендної плати у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України (пункт 27 постанови Верховного Суду від 09.02.2022 року у справі № 910/8770/19, пункт 7.10 постанови Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 905/1680/20), а в постанові від 14.02.2022 року у справі № 646/4738/19.)
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно зі ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Таким чином предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За змістом глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України та положень статті 1212 Цивільного кодексу України до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
Отже за змістом приписів глави 83 Цивільного кодексу України для кондикційних зобов`язань характерним є, зокрема, приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Щодо розміру безпідставно збережених коштів, які підлягають стягненню з відповідача, суд зазначає таке. 
Відповідно до п. 289.1. ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. 
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.
При цьому ст. 12 Закону України «Про оцінку земель» регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону). 
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Згідно з положеннями ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, з огляду на те, що земельним законодавством та Податковим кодексом України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98 - 103 Господарського процесуального кодексу України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі.
При цьому, витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок оформляється і видається автоматично в електронній формі з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру.
Вищезазначеними нормативно-правовими актами та програмним забезпеченням Державного земельного кадастру не передбачена можливість видачі витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за минулі роки або станом на певну дату.
Відповідно до положень п. 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою:
Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік.
У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.
Індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України, є загальнодоступним, розміщується на їх офіційному сайті.
Відповідно до інформації з офіційного сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, адже саме цей орган уповноважений реалізовувати державну політику у сфері земельних відносин, значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2024 рік становить 1,12 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь); 2023 рік - 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь); 2022 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь); 2021 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення).
З матеріалів справи вбачається, що нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки за 2025 рік визначалась на підставі витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок № НВ-9900485502026 (дата формування витягу - 05.01.2026), яким визначено нормативну грошову оцінку земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:75:299:0011 у розмірі 10 426 828,52 грн, а за 2021, 2022, 2023, 2024 роки розраховувалась з врахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель на відповідний рік, що визнається судом правомірним. 
Так, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2024 рік визначена позивачем у розмірі 9 309 668,32 грн (10 426 828,52 грн/1,12); за 2023 рік - у розмірі 8 857 914,67 грн (9 309 668,32 грн/1,051); за 2022 рік - 7 702 534,50 грн (8 857 914,67 грн/1,15); за 2021 рік - 7 002 304,09 грн (7 702 534,50 грн/1,1). 
Судом встановлено, що розрахунок орендної ставки за користування відповідачем земельною ділянкою позивач здійснив в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки згідно з додатками 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 № 24/24; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 № 3704/3745; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 № 5828/5869; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2024 рік» від 14.12.2023 № 7531/7572; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2025 рік» від 05.12.2024 № 426/10234.
Ураховуючи викладене, взявши до уваги цільове призначення земельної ділянки, при розрахунку розміру орендної плати за землю позивачем правомірно застосовано відсоткову ставку у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки. 
Відповідні заперечення відповідача щодо застосованої орендної ставки відхилено судом як безпідставні та такі, що спростовані позивачем. 
Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку розміру недоотриманих коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування ТОВ «Придніпровська фармацевтична компанія» земельною ділянкою із кадастровим номером 8000000000:75:299:0011 з 11.06.2021 по 31.12.2025, загальна сума недоотриманих доходів позивача від користування відповідачем вказаною земельною ділянкою склала 2 010 528,14 грн. 
Перевіривши вказаний розрахунок, суд погоджується із визначеним періодом нарахування, розміром нормативно грошової оцінки, та розмірами застосованих орендних ставок. При цьому, судом встановлено, що визначена позивачем сума безпідставно збережених коштів є арифметично правильною. 
Водночас, згідно з даними Головного управління ДПС у місті Києві (лист від 09.02.2026 № 3563/5/26-15-04-15-03), ТОВ «Придніпровська фармацевтична компанія» не подавало податкові декларації по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) та не сплачувало плату за землю за період з 01.06.2021 по 31.01.2026. 
Щодо посилань відповідача на п. 69.14. підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, суд зазначає таке. 
Так, згідно з абз. 1 п. 69.14. підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України визначено, що за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. 
Згідно з абзацом 2 вказаної норми, починаючи з 1 січня 2023 року, за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території.
Відтак, відповідач стверджує, що за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 він не повинен був сплачувати плату за користування земельною ділянкою.
Суд не погоджується із такими доводами відповідача, оскільки до спірних правовідносин взагалі не можуть бути застосовані норми Податкового кодексу України. 
Як було зазначено Верховним Судом у постанові від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 за позовом Харківської міської ради про стягнення з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати: «З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 Податкового кодексу України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: "власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України».
Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 01.07.2025 у справі № 908/1301/24, де також Суд вказав, що Законом України від 11.04.2023 № 3050-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» чітко передбачено, що не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
З урахуванням системного аналізу змісту Податкового кодексу України та встановлених судом фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм Податкового кодексу України.
Таким чином, Київська міська рада правомірно включила період з 01.03.2022 по 31.12.2022 до своїх розрахунків суми, яка підлягає стягненню з відповідача, адже останній у цей період не був власником, постійним користувачем або орендарем земельної ділянки площею 0,201 га по вул. Курінного Петра, 2а у Святошинському районі м. Києва з кадастровим номером 8000000000:75:299:0011. 
За таких обставин, позовні вимоги Київської міської ради підлягають задоволенню у визначеному нею розмірі, а саме, 2 010 528,14 грн.
В ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Дана норма кореспондується зі ст. 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
При цьому відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Київської міської ради підлягають задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва 

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю. 
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська фармацевтична компанія» (просп. Червоної Калини, буд. 70, приміщення 240, м. Київ, 02064; ідентифікаційний код 38831815) на користь Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044; ідентифікаційний код 22883141) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою в сумі 2 010 528,14 грн та судовий збір у розмірі 24 126,34 грн. 
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено та підписано 19.05.2026.

Суддя Т.Ю. Трофименко